# Якщо.. та інші вірші.

Радьярд Кіплінг

РАДЬЯРД

КІПЛІНГ


ЯКЩО...

ТА ІНШІ ВІРШІ


ПЕРЕКЛАД І КОМЕНТАРІ

ОЛЕКСАНДРА ОМЕЛЬЧЕНКА


2024


САМИЦЯ ВИДУ ЦЬОГО

THE FEMALE OF THE SPECIES


Коли селянин в Гімалаях в гордині своїй йде ведмедю навстріч

І чудовиська криком лякає, той часто звертає, щоб побути узбіч,

Але ведмедиця, коли так вітають її, рве на шматки молодця,

Бо самиця виду цього більш смертоносніша за самця.


Коли кобри великий змій - Наг,* почує людини безтурботну ходьбу,

Він звивається іноді вбік, щоб не вступати із нею у боротьбу,

Але пара його не робить рухів таких і свої не полишає місця,

Бо самиця виду цього більш смертоносніша за самця.


Коли перші отці-єзуїти проповідували племенам гурон і чокто,*

Молились вони, щоб врятували їх від помсти їндіанських скво.*

Саме жінки змусили суворих фанатиків тих змінитись з лиця,

Бо самиця виду цього більш смертоносніша за самця.


Чоловіче боязке серце розривається, про що він має мовчати,

Бо Жінку, яку дав йому Бог, не за нього мали б віддати;

І на полюванні кожен чоловік погоджується зі словами знавця:

Самиця виду цього більш смертоносніша за самця.


У більшості зносин Чоловік це ведмідь, в інших черв і дикун,

Чоловік це порозуміння шукач, у переговорах поступок ждун,

Дуже зрідка буде він наполягати на закономірності в факті

До його остаточного завершення в безсумнівному акті.


Страх або дурість спонукає його, перш ніж звергнути грішників,

Дозволити щось на кшталт суду навіть для злющих противників.

Позаяк часто у розв’язці «питання» бентежать Сумніви й Жалість,

Брудні веселощі від скандалу Статевого відволікають ярість!


Але Жінка, яку дав йому Бог, кожної миті свого земного буття

Доводить, що вона створена для питання єдиного і змісту життя;

І служачи цій єдиній меті, щоб покоління не добігли кінця,

Самиця виду цього має бути більш смертоносніша за самця.


Хто на тортурах за кожне життя під грудьми зі Смертю стикається,

Не збочує ради факту чи жарту, сумнівом й жалем не переймається.

Це чоловічі суто відхилення – не в них її честь перебуває.

Вона - Інший Закон, ним живемо ми, тільки ним життя і триває.


Вона привносить в життя лише силу, що величі їй придає,

Як Матері Немовляти, що у шлюбі Господинею тон задає.

А коли Дитя й Чоловіка немає, вона, незатребувана, претендує

На право своє, як жінки (й людини) і в оснащенні тому ж крокує.


З переконаннями у шлюбі вона – у відсутності грубіших зв’язків,

Суперечки – діти її, Бог у поміч тому, хто перечити їй захотів!

Він стріне не чемність дискусій, а розпечену й навіжену,

Самицю розбуджену, воюючу, як за подружжя, так й за дитину.


Жахливі без провокації закиди - навіть тоді ведмедиця роздирає,

Мова, що стікає, отруює і роз’їдає – навіть тоді кобра кусає,

Наукова вівісекція нерву, допоки не відкриється він наголо,

А жертва битися в корчах від болю – як єзуїт у індіанської скво.


Тож і виходить, що Чоловік, боягуз, коли обговорити ладнається

Разом з такими ж сміливцями, не сміючи в раді їй залишити місця,

Де з Життям та Совістю борючись, свої грішні руки здіймає

До Бога Умоглядної Справедливості, щодо якого Жінка тями не має.


І Чоловік знає це! Знає, що Жінка, яку дав йому Бог, крім цього,

Керувати має, але правити ні – захоплювати, але не накидати ярмо

І знає Вона, і попереджає його, бо інстинкти її не мають кінця,

Що самиця виду її більш смертоносніша за самця.


КОМЕНТАРІ


«Коли кобри великий змій – Наг». Наг (Nag) з санскриту перекладається як «кобра». В оповіданні «Ріккі Тіккі Таві» змій Наг мав подругу на ім’я Нагайна.


«...гурон і чокто». Північно-Американські народності. Гуронів згадує в своїх романах Фенімор Купер. Чокто (Choctaw) – корінний народ Америки, що раніше мешкав на південному сході країни.


«Скво» (squaw) – слово, яким позначали індіанську жінку. Тепер вважається образливим.


Вірш про суфражисток – борчинь за жіночі права: виборчих, майнових, сімейних прав та права на працю. Частину назви вірша потім використав Джеймс Хедлі Чейс для назви свого роману про шалену жінку.


ЯКЩО...

IF...


Якщо тримати голову можеш, коли навколо усі

Втрачають свої і тебе винуватять у цьому,

Якщо можеш довіряти собі, коли у сумнівах всі,

Але врахувавши також їхній сумнів у всьому;

Якщо можеш чекати і не втомлюватись від чекання,

Або коли брешуть тобі, не відповідати брехнею,

Або ненавидять, то злості в собі не дати здолання,

Та не виглядати надто вже добрим, і не бути ханжею;


Якщо мріяти можеш і своїх мрій не стати рабом;

Якщо думати можеш і не робити думки своєю метою;

Якщо можеш зустрітися з Катастрофою чи Торжеством

І до обох поставитись з властивістю тією ж самою;

Якщо можеш почути правду, яку колись ти сказав,

Перекручену шахраями на пастку для ідіотів,

Або узрівши труд всього життя, який хтось зламав,

Відновляти за допомогою зношених інструментів;


Якщо можеш скласти у купу усі свої виграші

І ризикнути, і поставити все це на кін і програти,*

І знову почати з початку, на останні вже гроші,

Й слова ніколи не промовити про свої втрати;

Якщо можеш змусити серце, нерви та жили

Рухатись, ще довго після того, як можуть втомитися,

І так жити далі, коли в тобі нема вже ніякої сили

Крім Волі, що велить їм у висназі: «Триматися!»


Якщо можеш чесноту зберегти на перемовах з юрбою,

Або гуляти з Королями, та з нею не втрачати зносин,

Якщо від ворогів і друзів шкода тобі не буде злою,

Якщо рахуються з тобою, залежно від твоїх відносин;

Якщо можеш шістьма десятками секунд життя

Заповнити кожну свою невблаганну хвилину,

Твоїми будуть Земля і все що на ній становить буття,

І – більше того – ти будеш Людиною, сину!


КОМЕНТАРІ


«...поставити все це на кін і програти». В оригіналі «And risk it on one turn of pitch-and-toss, And lose». Pitch-and-toss – гра на гроші, щось на кшталт «орел-решка».


ПОЧИНАЮЧІ

THE BEGINNINGS


Не притаманно було, не їхньої крові,

Їм дуже пізно вдалося розвидіти,

І борг великий до сплати вже був наготові,

Коли англійці почали ненавидіти.


Їх важко зрушити – так вже заведено,

В крижаній рішучості готові очікувати,

Допоки кожен пункт не буде доведено,

Перш ніж англійці почали ненавидіти.


Їхні голоси залишались низькими і рівними,

Їхній погляд був, вже пряміше неможливо глядіти,

І не робили видовищ, які були б показними,

Коли англійці почали ненавидіти.


Цього ніхто не проповідував народу марудно,

Цьому Держава не схотіла навчити,

І ніхто не говорив про це в голос прилюдно,

Коли англійці почали ненавидіти.


Ненависть виникла не раптово,

І не зможе вона швидко вщухнути,

Крізь прийдешні холодні роки принципово,

Коли Час рахуватимуть від календарної дати,

Від якої англійці почали ненавидіти.


СМЕРТНЕ ЛОЖЕ

A DEATH-BED


«Ця Держава над Законом відбувалась понині.

Держава тільки заради самої держави існує».

(Запалення гланд в ротовій порожнині,

І як наслідок біля ключиці пухлина квітує)


Деякі мруть із криком від вогню чи отруєні газом;

Деякі мруть мовчки від кулі чи снарядного вибуху.

Деякі мруть у відчаї, колючим захоплені дротом;

Деякі раптово вмирають. Не отримає це таку послугу.*


«Regis suprema voluntas Lex* - Монарх над Законом»

(Це йтиме звичайним шляхом... дихальних шляхів)*

Деякі мруть, придавлені розбитої палуби брусом,

Деякі мруть, ридаючи, в хвилях поміж кораблів.


Деякі мруть красномовними, притиснуті смертю,

Поблизу окопів, і друзям їх чутно нівроку.

Деякі мруть на пів вдиху в обіймах зі смертю.

Деяким.... завдано клопоту аж на півроку.*


«Немає в житті ні Добра, ані Зла,

Окрім того, що вимагає Держава».

(Оскільки вже надто пізно для леза ножа,

Все, що ми можем зробить це над болем управа)


Деякі мруть у надії і вірі святими й безгрішними –

Так само, як вмер один у дворі буцегарні –

Деякі мруть згвалтуваннями зламані, або повішеними;

Деякі легко вмирають. Це ж важко вмирає в стражданні.


«Я пошматую того, хто стане шлях мені заступати.

Горе зрадникам! Горе слабким і безвільним!»

(Нехай краще пише, що він нам хоче сказати,

Бо від спроб говорити він стає дуже втомленим)


Деякі мруть тихо. Деякі аж занадто не кволо

Волають у галасливому до себе жалю напропаще.

Інші ширять погану мораль на всі ліжка навколо...

Типу цьому померти було б за найкраще.


«Війну нав’язали мені ворожі французи,*

Усе, що я прагнув – на життя мати право».

(Не бійтесь ліків потрійної дози,

Половину її нейтралізує біль досить жваво.


Ось голки. Глядіть, щоб він переставивсь

Допоки медикаментозна дія триває...

Яким запитанням очима він ставивсь?

Так, Найвеличніший, до Бога путь твій сягає)


КОМЕНТАРІ

«Не отримає це таку послугу». Вірш про кайзера Вільгельма. Для Кіплінга він – «це».

«Regis suprema voluntas Lex». Кіплінг переінакшив вираз, який кайзер залишив у Золотій Книзі міста Мюнхен: «Suprema Lex voluntas Regis» (Вищий Закон - воля Короля). Переінакшення виразу є неприроднім для латинської мови.

(Це йтиме звичайним шляхом... дихальних шляхів). Коментатори відмічають, що лікарі не набираються сміливості вимовити слово «рак».

«Деяким.... завдано клопоту аж на півроку». Кіплінг переживає не за пацієнта, а за медперсонал.


«Війну нав’язали мені ворожі французи». В оригіналі вірша французи не згадуються, але кайзер насправді звинувачував французів в тому, що він розв’язав війну: дивіться «Серпневі гармати» (The Guns of August) Барбари Такман.


Після всього, що накоїло «це», Кіплінга звинувачували в тому, що бажати кайзеру повільної смерті від рака горла «є садистським і огидним». На жаль «це» преспокійно дожило в еміграції до червня 1941 року.


ХОЛОП, КОЛИ ВІН ЦАРЮЄ

A SERVANT WHEN HE REIGNETH

«Трясеться земля під трьома, і під чотирма, яких знести не може вона: під рабом, коли він зацарює; під нерозумним, як хліба наїсться;  під розпусницею, коли взята за жінку, і невільницею, коли вижене пані свою».

Притчі Соломона. Розділ 30, вірші 21-23 (Переклад І.Огієнка)


Землетрус викликають три речі,

А чотирьох земля не зносить.

Благочестивий Агур* в сльозотечі

Порахував їх і в книгу заносить

Чотири Величезні Прокляття, й горює,

Що людство цією прокляте пошестю;

Але Холопа, коли Він Царює,

Агур відзначає особливою першістю.


Служницю, яка Господинею стала

Не має потреби вам зазивати;

Дурень нажереться хліба і сала*

І невзабарі відправиться спати;

Жінка розпусна, коли заміжжям дивує,

Родити може і у вдачі поліпшиться;

Але з Холопом, коли Він Царює,

Безладдя нізащо не припиниться.


Його ноги прудкі в суєті й катавасії,

Його руки повільні у будь-якій праці,

Його вуха глухі до глузду і рації,

Його вуста найголосніші у сварці.

Іншої користі від влади не знає

Окрім як показати свою могутність,

На жодне судження не зважає,

Якщо не доказує речей його сутність.


Бо в господарів був у прислугах

Перш ніж посісти на трон свого Царства,

І ховався у всіх катастрофах

За спиною й ім’ям свого панства.

Коли Дурість проявилась й лютує,

Крізь пекло вганяючи люд в домовину,

Завжди Холоп, коли Він Царює

На когось іншого перекладає провину.


Його клятви йому легко давати,

Його віру дуже важко скріпити,

Його довіру зовсім легко зламати,

Він боїться своєї ж спільноти.

Найближча наволоч порушити змушує

Обіцянки, що давати він був не лайдак.

О так, Холоп, навіть коли Він Царює

Все одно він чий-небудь кріпак!


КОМЕНТАРІ


«Благочестивий Агур». Те що Агур благочестивий, що він син Іакея і те, що він є автором 30 розділу Притч - це все, що про нього відомо.


«Дурень нажереться хліба і сала». В оригіналі вірша дурень наїдається м’яса. В епіграф Кіплінг теж вписує м’ясо, хоча в сучасному перекладі Біблії говориться просто про їжу (he is filled with food).


НІЧ НАПЕРЕДОДНІ

THE NIGHT BEFORE


Я посміхнувся глузливо на скаргу священика,

Що серед безголосих приречених немає розумника,

Бо чому б це злочинцю не вхопить німоти,

Якщо біля воріт він стоїть у прийдешні світи.

Оте тук–тук... тук-тук

З великого годинника стук,

Дорожче мені в темниці моїй ніж молитва свята,

Що коли-небудь мішалась з повітрям з будь-якого єства.


Вже ніколи в холодному небі не буде світанку?

Сонце червоне вже ніколи не вставатиме з ранку,

Свої промені встромляючи в моїй камері в грати

І місто, яке добре я знаю, у шати свої одягати?

Буде тук-тук... тук-тук

З тюремного годинника стук,

Бити вічно крізь мозок і серце, через органи тіла

До замученої душі, що так жахливо боліла.


І тепер в мороці загратованої жахливої ночі

Здіймається постать знайома і постає перед очі.

З кінцівками всіма перебитими і горла розрізом значним,

Що я сьогодні хотів би зробити із ним?

Під тук-тук... тук-тук

Безжального годинника стук

Його тіло коливається повільно і вільно,

Поки на мене вказує палець його неухильно.


Невже ніколи світанкове не станеться майбуття

З судовою повісткою забрати моє життя?

Ніщо не розвіє страшний цієї камери морок,

Ніщо не звістить про час, коли буде здійснено вирок,

Але тук-тук... тук-тук

Невпинного годинника стук

І тупіт підбор поліцейського, втомленого самотою,

Хто йде вулицею, що відзивається на кроки його луною.


Нарешті темрява розчиняється, як бувало щодня,

У трупному світлі на обличчі останнього дня.

Я знову чую вози, що гримлять брукованою дорогою

І як шерифи лунко ступають кам’яною підлогою

І тук-тук... тук-тук

Тюремного годинника стук.

Шепітні слова наглядачів один одному

І кожен шепоту звук рівний громохкому.


Знущання! Це вимога що ні на є офіційна

Ім’ям закону могутнього, що встановила країна

Для тіла того, що приречене бути страченим

І привселюдно під небом відкритим повішеним.

Я в безпеці в неволі твоїй – але в’яжи мене ревно,

Бо я можу впасти у відчай – хто знає напевно?

Коли йду, дзвін церковного дзвону лунає плачевно*

І тук-тук... тук-тук

Байдужого годинника стук,

І голос священика, який молитву байдуже бурмоче,

І натовпу гул, що чекає на мене охоче!


КОМЕНТАРІ


Перед стратою злочинця бив дзвін церкви Гроба Господнього. Про це ж пише Деніел Діфоу (Дефо) у романі «Молл Флендерс».


ДЕННІ ДІВЕР

DENNY DEEVER


«Для чого горни сурмили раптово», з шеренги солдат спитав.

«Щоби зібрати вас, зібрати на плац», старший сержант сказав.

«Чому блідий такий маєте вигляд», з шеренги солдат спитав.

«Я боюся того, що доведеться узріти», старший сержант сказав.

Бо Денні Дівера повісять, тож Марш Скорботний мають грати

І полк в каре построєний, бо день сьогодні страти;

Вже кожен гудзик з нього зрізали, нашивки будуть драти,*

І Денні Дівера вони вішають зранку.


«Що змушує дихати важко у заднім ряду», з шеренги солдат спитав.

«Холодно дуже, холодно дуже», старший сержант сказав.

«Що змусило впасти в переднім ряду», з шеренги солдат спитав.

«Сонця удар, сонця удар», старший сержант сказав.

Щоби повісити Денні Дівера обводять навколо каре порожнини

І зупиняють Денні Дівера біля його домовини;

За хвилину цей пес загойдається, з-за підлої його стрілянини...

О, Денні Дівера вони вішають зранку.


«Його ліжко було праворуч мого», з шеренги солдат згадав.

«Сьогодні далеко він спатиме вже», старший сержант сказав.

«Я пив його пиво з ним багато разів», з шеренги солдат згадав.

«На самоті тепер питиме пиво гірке», старший сержант сказав.

Вішають Дівера - кожен собі закарбуй, як на ешафот він ступив

Й дивись на обличчя його – бо товариша сплячого, пострілом вбив;

Дев’ять сотень у графстві своїм і полк свій зганьбив,

Тимчасом як Денні Дівера вони вішають зранку.


«Що це чорне таке проти сонця», з шеренги солдат спитав.

«Це Денні за життя бореться важко», старший сержант сказав.

«Що це скиглить таке над головою», з шеренги солдат спитав.

«Це душа Денні зараз відходить», старший сержант сказав.

З Денні Дівером покінчено, тож марш швидкий вже грають,

Полк у колоні вже і з плацу в казарми нас забирають;

Ого! Молодь рекрутську трясе і пива сьогодні бажають,*


Після того як Денні Дівера повісили зранку.


КОМЕНТАРІ


«...кожен гудзик з нього зрізали, нашивки будуть драти». Перед стратою у військового це зрізають, як знак ганьби.


«...пива сьогодні бажають». Дослідники вказують, що в полкових їдальнях можна було випити пива.


КОЛИСКОВА СВЯТОЇ ЄЛЕНИ

A ST.HELENA LULLABY


«Як далеко до Святої Єлени від дитини, що грається?»

Що спонукало вас заблукати туди з усім своїм світом?

О, мати, поклич свого сина ще раз, бо він завіється.

(Ніхто про зиму не згадує, коли земля повна квітом!)


«Як далеко до Святої Єлени від Парижу і вуличної битви?»

Немає часу відповідати – вбитих потік просто крайній.

Починають гриміти гармати, великі передбачаючи жертви.

(Якщо зробили перший свій крок, зробите ви і останній!)


«Як далеко до Святої Єлени від Аустерліцького поля?»

Ви б не почули, якби відповів - це неможливо через гармату.

Хто живе лише своїм розумом - їм не далеко, така у них доля.

(«Злетиш догори» означає «Впадеш» для усього широкого світу!)


«Як далеко до Святої Єлени від Імператора Франції?»

Я не бачу... не бачу...корони сліпучий блиск цьому запобіг.

Королі сідають обідати, а королеви розважаються в танці.

(Після м’якої погоди ви одразу можете побачити сніг!)


«Як далеко до Святої Єлени від мису, що звуть Трафальгар?»

Довгий шлях... довгий шлях... попереду десять років.

Це океаном на південь, де над головою розсипався стожар.

(Киньте, що не закінчите, а що кінчити не можете і поготів!)


«Як далеко до Святої Єлени від Березинського льоду?»

Поганий шлях... холодний шлях... крига починає тріщати.

Але не так і далеко вже для панів, хто ігнорували пораду.

(Коли неможливо рухатись далі, треба назад повертати!)


«Як далеко до Святої Єлени від Ватерлоо полів?»

Близький шлях... чистий шлях... скоро доставить баркас.

Кому мало-що залишилося, місце це саме те для панів.

(Ранок до самого полудня не випробовує вас!)


«Як далеко від Святої Єлени до Благодаті Небесної, до її Брам?»

Ніхто не знає... ніхто не знає... і ніколи нізащо не взнає.

Складіть руки на серці і покрийте обличчя мереживним тканням,

І після всіх вибриків ваших, дитино, хай ваша душа спочиває!


КОМЕНТАРІ


«...до Святої Єлени». Мається на увазі острів Святої Єлени, куди був засланий Наполеон і де він і здох.


Вірш присвячений етапам життя цього завойовника.


ЛЕГЕНДА ПРО ІСТИНУ

A LEGEND OF TRUTH


Якось з дна колодязя свого піднявшись

Та на Світ брехливий подивившись,

Істина, як мовить нам легенди стародавність,

Повернулась у жаху в свою самотність.

І навіть Пілата про неї запитання,

Ні Галілея навколішках зречення

Закону свого, що планету під небом утримує,

Не здійняло її, бо ціну свою усвідомлює.

Тим часом Вигадка, сестра її добріша,

Робила всю роботу й навіть більше,

З таким завзяттям, тактом і турботою,

Що Правда в ній ставала непомітною.


Тоді, коли війна бомбила все і газом отруїла,

Назустріч людству Істина знов вийти захотіла

І крізь пил і відблиски, і уламки речей

Узріла примару на розхристаних крилах позаду плечей,

Розхитану, розпатлану, ошелешену і німу,

Але сигналячу про насув діянь жахливих пітьму.

Істина тремтячу примару підвестись закликала,

Бо та з лепетом до колін її припадала:

«Сестро моя, допоможи! Я... я тебе заступала

І люди благали, щоб я прикрашала

Добрим пером їх учинки, і я підкорилась,

І вони, і вимоги твої, і ти сама вдовольнилась,

Але це...» – вказала вона на рівнину, пухирями укриту,

Де солдати як боги чи аспиди творили скорботу. -

«Це понад силу! Візьмись ти знову за свою роботу».


Передавши перо і таблиці, вдалечінь утекла,

А Істина на себе документування війни узяла...

Вона бачила, чула, про кожну розповісти намагалась

Небувалу донині подію, що по-справжньому трапилась,

Негодні для натяку, шепоту, а тим більш писанини,

Але які відбувались щодоби, щохвилини.

Вона доказів вимагала і тека із ними зростала.

«Не може бути це правдою», - спочатку вона повертала.

Та потім під холодним письмом позначалося:

«Це лише частинка того, що насправді там сталося».

Врешті решт, легенда каже, вона сама собі призналась

І зателеграфувала, щоб сестра негайно поверталась:

«Факти вийшли з-під контролю. Неможливо дати ради

Без твоєї допомоги. Повертайся правди ради.

Повноваження і ранги, якщо згодна, будуть рівні.

Із нас двох ти важливіша, хоч обидві їм потрібні».


БАЙКАРІ

THE FABULISTS


Коли весь світ матеріали тримає прихованими,*

Через те, що Правду зрідка коли любить охлос,

Люди, як древній Езоп, байками інакомовними

Жартують над тим, що ніхто не говорить у голос.

І хоч не справляють ефекту, робити це вони мають,

Якщо ж вони не схочуть, їх взагалі не почують.


Коли відчайдушна Дурість щодня занурюється у турботи,

Щоб привести у безладдя все, що маємо нині,

Коли старанні Лінощі вимагають смерті Свободи,

А закутий Страх наказує Гонору домовині...

Навіть в певні часи їх заяв, що загрози існують,*

Якщо люди не хочуть, їх взагалі не чують.


Потреби мусять вволятися, але деякі не через вимогу.

Треба важко усім працювати, але не всім заради пожитку,

А щоби люди, кого вдовольняють, врешті звернули увагу,

Кого нинішня праця вирве з пізнішого болючого смутку.

Тож деякі працювали та дуже малу нагороду відчули,

Бо хоча вони були задоволені, їх взагалі не почули.


Це було замком, що замикав наші відкриті вуста,

Воно було ярмом для нас, і під час цього утискання,

В спілкуванні нашому знищилась приємність і теплота,

Яка була у наш час і за нашого покоління.

Наші задоволення стають неможливими, бо старіють.

І за наші страждання ці - нас взагалі не чують.


Яка людина почує щось, крім гарматного гуку?

Хто зверне увагу, якщо живе лише миттю важливою?

Коли життя людини випереджає, уяву людську,

Яка людина буде тішитись чиєюсь уявою?

Що зобов’язані впасти обов’язково впадуть,

А нас ніколи не чули, і нас взагалі не почують.

КОМЕНТАРІ


«...світ матеріали тримає прихованими». Тема цього вірша — необхідність маскувати неприємну Правду, інакше її взагалі не почують, бо люди не хочуть чути ні про які жахи війни. Його можна порівняти з пізнішим віршем Кіплінга «Легенда про Істину» (1926), де Правді доводиться звертатися до своєї сестри Вигадки за допомогою в записі фактів про жахи сучасної війни. В особливих умовах війни вдаватися до алегорії було життєвою необхідністю.


«...часи їх заяв, що загрози існують». Тут Кіплінг нагадує, що разом з іншими «байкарями» попереджав про зростаючу загрозу війни, але їм не повірили.


ДВІ СТОРОНИ МЕДАЛІ

TWO SIDES OF THE MEDAL


«Я вийду в світ і собі я здобуду ім’я.

Я буду боротись за правду і славу життя.

Я завоюю чисту любов, і коли відійду в небуття

Світ гідно оцінить моє славетне буття».


Він вийшов у світ, боровся за слави лаврових гілок,

Вони ж, обвиваючи, сплели йому ганьби терновий вінок.

Я зустрівся з ним ще раз – вже не мав сподівання.

Обличчя його було вкрито рубцями страждання.


«Ви боролись за правду? Чи дні марнували за днями?

Чи здобули ви чисте кохання без жодної плями?

Ваше ім’я досі велике? Чи це ще колись тільки буде?

Чи похвалили гідно вас усі люди?»


Він не відповів, не промовив на це ані слова,

А зачекав трохи і весь зашарівшись нервово,

Затремтів, не дивлячись в очі, наче в поклоні...

Цариця небесна, він попросив в мене півкрони.*


КОМЕНТАРІ


«...попросив в мене півкрони». Як зазначають дослідники півкрони на цей час це сума еквівалентна 140 американським доларам.


ГІЄНИ

THE HYAENAS


Поховальна команда йде собі тужно,

Шуліки летять знічені від чекання невдалого;

Мудрі гієни виходять увечері дружно,

Нашого беручи до уваги загиблого.


Як він загинув і чому він загинув

Їх не турбує це ні на йоту від крихти.

Мордою убік кущі і каміння відкинув,

Риють допоки не дістаються до плоті.


Вони винятково рішучі, вони мають це їсти,

Щоби вони і їхні пари могли процвітати

І знають, що мертве м’ясо безпечніше гризти,

Ніж найслабіше живе убивати.


(Бо вжалити може змія* і дістатись від рогів козла,

І дитина іноді може проти них встояти;

А бідолашний мертвий солдат Короля

Ніколи не зможе за себе постояти.)


Вони виють, кричать і гребуться в могилі тісній,

Аж поки кожне довге і біле з гострої щелепи ікло

Не вчепиться добре в військовий однострій

І витягнуть мертве тіло на світло.


І знову жалісливе обличчя бачить світло

На мить, перш ніж закриють його перед ним;

Але це невідомо людям живим - не вони те їдло -

Лише Богу відомо та іще тим.


Хто від Природи бездушні і вільні від сорому,

Яке завгодно вони можуть м’ясо для їжі знайти.

І при цьому не поганять вони ім’я мертвому...

Тільки людський вид на таке може піти.*


КОМЕНТАРІ


«Бо вжалити може змія...». В оригіналі Кіплінг використовує слово «черв’як».


«Тільки людський вид на таке може піти». «Притча про газетні напади на мертвих, які не можуть себе захистити», - так про цей вірш сказав сам Кіплінг. Один з дослідників творчості крім преси назвав ще одну гієну: «Однією з таких «гієн» був Папа Бенедикт XV, який кілька разів під час війни намагався розпочати мирні переговори і є Кіплінг, який вважав, що будь-яка така акція була справді пронімецькою».

Тепер інша війна в Європі, а папа наче той самий.


МІСТО СНУ

THE CITY OF SLEEP


Над краєм пагорба, де поверхня вся багряниста,*

Там, де блищить ліхтар - єдиний світла носій,*

Знай же, що дорога до Милосердного Міста

Дуже близько від Моря Мрій...

Де бідні можуть позбутись образ своїх і проблем,

А хворі можуть забутись від плачу і стогону?

Але ми – шкода нас! Ох, як шкода нас!

Ми прокидаємось: ах, як шкода нас! -

Ми маємо вернутись назад з Полісменом Днем* -

Повернутись назад із Міста Сну!


Втомлені відвертаються від корони і цепу зі злата,

Сувою, кайданів, молитви і плуга, і краму...

Ті, що піднімаються до Милосердного Міста,

Для всього свого зачиняють вони зараз браму.

Це їх право на Купальню Нічну і тихцем

Тіло й душу занурити у цю дивину.

Але ми – шкода нас! Ох, як шкода нас!

Ми прокидаємось: ах, як шкода нас! -

Ми маємо вернутись назад з Полісменом Днем -

Повернутись назад із Міста Сну!


Над краєм пагорба, де поверхня вся багряниста,

Перш ніж мрії наші почнуться пестливі,

Поглянути можем, на краєвид Милосердного Міста,

Але можем ми і не ввійти в його межі звабливі!

Ізгої всі, відігнані від стін його сторожем,

Назад до неспання нашого і нашого стогону:

Ми - шкода нас! Ох, як шкода нас!

Ми прокидаємось: ах, як шкода нас! -

Ми повернулись назад з Полісменом Днем -

Повернулись назад із Міста Сну!


КОМЕНТАРІ


Це вірш із фентезійного оповідання «Хмизяний хлопчик».


«...пагорба, де поверхня вся багряниста». У своїх снах головний герой – військовий в Індії - приїздив до долини, яка вся була у пагорбах темно-пурпурового кольору. Відзначають, що долина списана з Вілтширської долини пагорбів.


«...де блищить ліхтар - єдиний світла носій». На одному з пагорбів стояв самотній стовп з ліхтарем.


«...вернутись назад з Полісменом Днем». Полісмен на прізвище Дей (День) – персонаж з оповідання.


МОЄЇ ЛЕДІ ЗАКОН

MY LADY’S LAW


Закон, який моя леді у життя втілює,

Законом для мене ніколи не був,

Але достатньо й того, що вона схвалює,

Яким би закон той не був.


Бо в тому Законі і за тим Законом

Постійним курсом я буду рулить;

Не тому що слухняний чи наляканий жахом,

А лише тому, що вона ним дорожить.


Навіть коли б Азія за крамом моїм зі згагою

Послала б найбагатший корабель свій,

Я б відмовив, відкинув би зі зневагою,

Якщо б полегшення це надало їй.


На корабля байдуже дивився б я радше,

З поля зору пряних вітрил* його зникнення,

Без гіркоти від утрати, бажаючи менше

Багатства великого, аніж її захоплення.


Навіть коли б Королі чималими дарами

Надійний меч мій хотіли ужити найманням,

Я б не пішов служити їм під їх прапорами...

Хіба що пішов би за її побажанням.


З розважливим розумом залишив би я ліпше

Пригоди і пошани найгучніші вітання

І геть-чисто покинув би це, цінуючи більше

Прихильність її, аніж слави моєї визнання


Все ще такий я, так, я такий...

Болісно зв’язаний і вільний із найвільніших,

Але моєї леді Закон, впливає на мене який,

Для мене є тайною з найтаємніших!


КОМЕНТАРІ


«З поля зору пряних вітрил». Пряні вітрила (spiced sail) тут, як

коментують, Кіплінг мав на увазі, що корабель був рясно наповнений прянощами.


Цей вірш без назви та 5 і 6 куплетів був епіграфом до останнього ХХІ розділу роману «Наулака».