# Вірші

Емілі Дікінсон

ЕМІЛІ

ДІКІНСОН

ВІРШІ


Переклад і коментарі

Олександра Омельченка

2025


ПОЯСНЕННЯ ВІД ПЕРЕКЛАДАЧА

Вірші Емілі Ілізабет Дікінсон не мають назв. Коли вірш не має назви, зазвичай використовують як назву перший рядок. Щоби спростити це бібліограф Томас Джонсон у 1950–х роках надав кожному віршу Дікінсон персональний номер з 1-го по 1775-ий. Тож в цих перекладах використовується замість назв саме ця нумерація Джонсона, більш поширена ніж пізніша 1990-х років нумерація Франкліна.


441


Це послання моє до цілого Світу,

Від якого жодної вісточки не нажила -

Звістка проста, що Природа мені

З ніжною величчю розповіла.


Повідомлення Її віддаю незримим

Рукам, які бачу лише уявою;

Заради любові до Неї, мої земляки,

Думкою судіть мене своєю ласкавою!


67

Успіх вважається найсолодшим,

Тими, кому не довелось досягати самому.

Лише той осягає насолоду нектару,

В кого потреба є найболючіша в ньому.


З усього пурпурного воїнства* жоден,

Хто прапор сьогодні у битві здобув,

Не зможе передати вам чітко

Яку дефініцію перемоги відчув,


Так, як той, хто переможений долу

Помирає від ран передчасно,

Віддалені звуки тріумфу якому,

Уриваються в вуха болісно й ясно.


КОМЕНТАРІ

«67*» Вірш був опублікований під назвою «Успіх» у збірці 1878 року «Маска поетів» (A Masque of Poets) де всі вірші поетів були надруковані анонімно.


«...пурпурного воїнства». В оригіналі «purple host» - символізує переможну армію. Пурпурний колір часто асоціюється з королівською владою або доблестю, що натякає на те, що «пурпурне воїнство» є потужною та, можливо, благородною силою.


113


Нашу частку ночі треба ще пережити,

Наша частка ранкова наразі,

Нашу порожнечу в блаженстві наповнити треба,

Наша порожнеча в зневазі.


Тут ось зірка і там он зірка,

Бува губиться хтось із них.

Тут туман і там он туман,

Потім – день після туманів цих!


139


Душе, ти знов підкидатимеш жереб?

Бо до того ризик й азарт призвели,

Що сотні програли, це правда, та все ж

Десятки виграш свій здобули.


Ангели, подих затамувавши, затримуються,

Бо вичікують, який вибір зробити я мушу;

Біси нетерпляче, на зборах неначе партійних,

Мою в лотерею розігрують душу.


172


Це така радість! Це така радість!

А якби програв, яка б була бідність!

І все ж, така ж бідність, як є.

На кидок я наважився, хоч як я вагався;

І виграв! Так! А так сумнівався!

Перемога й на цьому боці вже є.


Життя – це лише життя й сконання є лише сконання!

Блаженство - лише насолода, а подих є лише дихання!

І якщо, насправді, програю, не досягнувши мети,

Знати найгірше, принаймні, – це солодка остача.

Поразка й невдача це лише поразка й невдача,

І жоден найсумніший не зможе перемогти!


І якщо я виграю – о, гармати на кораблях,

О, дзвони на дзвіницях церков і в монастирях,

Спробуйте спочатку не поспішати!

Небес блаженство - зовсім інше, хоч їх чудово,

Уявляєм, та в тім Раю прокинувшись раптово,

Як громом битим можна стати!


619


Радійте! Буря велика скінчилась!

Четверо на землі відновили свій строк,

Сорок опустилися разом

В моря киплячий пісок.


Дзвоніть за убоге спасіння!

Похоронний дзвін за душі гарні й сумні –

Чиїсь сусіди, друзі і наречені

В хвилях перекочуються на мілині!*


Як розказують про корабельну аварію,

Коли в двері стукає вже зима,

Аж доки діти не запитають: «А сорок?

Хіба їх до сьогодні нема?»


Тоді тиша наповнює розповідь

І м’якість очі оповідача;

І діти більше вже не питають,

І тільки плескіт хвиль за відповідача.


КОМЕНТАРІ

«...перекочуються на мілині». В оригіналі «spinning upon the shoals» - тут мається на увазі, за більшістю коментарів, що ще бурхливе після шторму море винесло на мілину тіла потопельників з затонулого риболовецького судна і трупи котяться і перевертаються від хвиль.


919


Якщо я зможу серце зупинити від розбиття,

Хоча б одне – не проживу даремно;

Якщо я зможу полегшити чиєсь життя,

Або заспокоїти болі чиїсь, що мучать так щемно,

Або допомогти вільшанці у втраті чуття,

До свого гніздечка повернутися чемно,

Я не проживу даремно.


90

В межах моєї досяжності!

Я могла доторкнутись!

Можливо шанси мала я вдалі!

Тиха прогулялась по селищу,

Тиха прогулялася, прямуючи далі!

Тож Фіалки несподівано вранці

Принишкли собі на лугу;

Пізно занадто для прагнучих пальців,

Бо сталося все це годину тому.


КОМЕНТАРІ

Цей вірш про втрачену можливість у швидкоплинності часу. Один з коментаторів висказав думку, що цей вірш, як продовження теми вірша № 58, про Смерть, щодо якої Дікінсон була одержима. Тож і фіалки принишкли, бо повз них прогулялася Смерть, не помітивши їх, і вони розквітли через годину, невдовзі після сходу сонця.


165


Олень поранений стрибає найвище, -

Я чула, як мисливець розповідає. -

Та це лише Смерті останній екстаз,

А потім дригання його затихає.


Вдарена скеля фонтанує водою,*

Розтоптана сталь пружинить супроти;

Щоки завжди червоніші у того,

Кого жалять смертельно сухоти!


Веселість – це кольчуга страждання,

Яка є оберега й захисний обладунок,

Щоб ніхто не побачив вашу рану криваву,

І від вигуків: «Поранені ви!» порятунок.


КОМЕНТАРІ

Вірш про людину, помираючу від туберкульозу, але яка не бажає чути жалісливих привселюдних про це вигуків. Метафора пораненого оленя, що стрибає найвище перед смертю пов’язується з виглядом хворого в лихоманці, хто наче здорова людина з рум’яними щоками.


«Вдарена скеля фонтанує водою». Натяк на біблейську книгу «Вихід» (Розділ 17 Вірш 6) «Ось Я стану перед лицем твоїм там, на скелі в Хориві, а ти вдариш у скелю, — і вийде із неї вода, і буде пити наро́д!» І зробив Мойсей так на оча́х старши́х Ізраїлевих. (Переклад І. Огієнка)


536


Спочатку просить серце собі насолоди,

А потім через біль виправдання;

А потім тих маленьких знеболювальних,

Щоб вгамувати страждання;


А потім можливість заснути;

А потім, якщо не учинить перешкоду

Його Інквізитора воля,*

Померти попросить свободу!


КОМЕНТАРІ

«...Інквізитора воля». Це, можливо, перший вірш про право безнадійно хворої людини на смерть - евтаназію, щоби визволитися з кайданів невгамовного болю і страждань. Та це може статися тільки з волі Інквізитора. Хтось з коментаторів вважає його чи то Богом, чи то втіленням Смерті. Але поетеса, мабуть, мала на увазі християнську Церкву, через те, що Церква наголошує: людина не може вважати себе володарем свого життя, розпорядником жити їй чи не жити, бо на все воля Божа.


371


Задоволення дорогоцінне й трухляве,

Книгу антикварну зустріти

У сукні, що епоха її одягала;

Привілей, я вважаю, зігріти


Її руку поважну, узявщи

Власною своєю живою,

Зробити один-два переходи зворотньо

У часи, коли вона була молодою.


Думки її химерні й чудернацькі вивчати,

Знання розкривати її мудреців,

Нашого спільного розуму

Літератури стародавніх часів;


Що найбільше цікавило вчених,

Що в суперечках було серцевиною,

Коли Платон фактом ще був безсумнівним,

І Софокл іще був людиною;


Коли Сапфо дівчиною була ще живою,

А Беатріче сукню снігу біліше*

Вдягала, яку Данте обожнював.

Факти, століття багато раніше,


Книга перетинала знайомі,

Як слід в міста приїжджати розмріяні

І казати, що ваші мрії всі були правдою:

Вона жила там, де мрії були засіяні.


Присутність її – зачарування і чари

І ви благаєте не полишати її ваших рук;

Та книги старі хитають головами з пергаменту,

Просто завдаючи танталових мук.*


КОМЕНТАРІ


«...сукню снігу біліше». Звісно, у вірші не говориться, що сукня Беатріче була сніжно-біла, але про це говорить сам Данте у «Новому житті», назвавши її «найчистіше білою».


«танталових мук». Дікінсон використовує слово «tantalize», що вселяє у вас надію щодо отримання бажаного, зазвичай перш ніж розчарувати вас, не давши вам отримати те, що, здавалося б, пропонувалося. Тантал, покараний богами, стоячи в воді не міг напитися, бо як тільки він нахилявся вода зникала. «Одіссея» Омероса (Гомера), книга ХІ.


435


Багато божевілля для ока, що суть добачає,

Це найбільший божественний глузд;

Глузду багато - то є божевілля жахливе напроти.

Більшість у цьому – в божевільності з вуст -

Як і в іншому всьому, переважає щоразу.

Згодні із ними – і ви нормальні і вільні,

Їм заперечуєте – ви стаєте небезпечні одразу

І сидіти будете на ланцюгу в божевільні.


621


Я попросила річ і ніякої іншої.

Запит на річ і ніяку іншу не збувся.

Я Буття запропонувала за неї;

Могутній Торговець лише посміхнувся.


«Бразилія?» Крутити свій гудзик узявся,

І зиркнути в мій бік очі не вгодні:

«Але, мадам, хіба ніякої іншої речі немає,

Щоб ми могли б показати сьогодні?»


303


Душа сама обирає собі Середовище,

А потім туди зачиняє двері;

І божественна Більшість* в своїм становищі

Не нав’язуйтесь бути у її сфері.


Незворушно помічає біля брами низькій

Колісниці зупинку;

Незворушно імператора на циновці своїй

Навколішках днинку.


Я знаю її, вона з усього люду країни

Вибирає одну;

Тоді закриває уваги своєї клапани,

Перетворюючи на кам’яну.


КОМЕНТАРІ


«божественна Більшість» (divine Majority). За думкою коментаторів у цьому сенсі «божественна Більшість» може означати, що Дікінсон фактично відгороджується від Бога, тлумачення, яке могло здатися богохульством американцям 19-го століття.


89


Деякі, що там летять звідусіль -

Птиці, години і джміль –

Елегії взяти з них ані звідкіль.


Деякі, що не летять у всебічність –

Скорботи, пагорби, вічність –

Не для мене їх елегічність.


Є ті, що, спочиваючи, можуть злітати.*

Чи зможу я докладно про небеса розказати?

Все-таки загадку цю не розгадати!


КОМЕНТАРІ


«спочиваючи, можуть злітати». Тут натяк на Воскресіння Ісуса і святих, що спочиваючи у могилі, злетіли на небеса.


289


Я знаю кілька самотніх будинків поза країв

Доріг, що зваблюють переглянути їх крадіїв -

Дерев’яні віконця на кожнім вікні,

Що низько встановлені,

Ніби запрошують увійти в цю приманку

До портику – ганку,

Де двоє можуть прокрастися:

В одного в руці інструменти,

Другий йде підглядати,

Щоб переконатися, що всі лягли спати.

Старомодні погляди

Нелегко здивувати!


Як би охайно не виглядала б кухня вночі,

Де лише одні дзигарі – стукачі...

Але ж цокання можна їхнє заткнути,

А миші не зможуть і гавконути;

Тому стіни крадіїв не помітять,

Жодна з них не помітить.


Окуляри збудились, розкриті напів,

І альманах усе зрозумів.

Чи килимок підморгнув,

Чи знервоване світло, що належить зіркам?

Місяць по сходам ковзнув,

Щоб подивитись, що там.


А там пограбунок – Де? Де гаманець,

Кухоль, чи срібна ложка,

Сережка, чи камінець,

Годинник, чи якась брошка,

Що може бабусі лише пасувати,

Там залишилися спати.


День насувається теж

Непомітно повільно;

Сонце дісталося аж

До третього вже осокору.

Кричить півень* дозвільно:

«Хто там?» - з-за забору,

А відлуння потягів, що віддаляється,

«Де?» - насмішкувато питається.

І подружжя старе прокинулись і здивовані

Ахнули, бо схід сонця залишив двері прочинені.


КОМЕНТАРІ


«Кричить півень». В оригіналі використано скалічене chanticleer -французьке власне ім’я півня Chantecler з середньовічної байки.


126


Битися гучно на людях - це дуже хоробро,

Але більш доблесних я знаю з спільноти,

Хто атакує всередині – тихо у грудях,

Кавалерію горя й скорботи.


Хто перемагає, а народи не бачать,

Хто гине, але ніхто не вбачає,

Чиї вмираючі очі жодна Країна

В патріотичній любові не розглядає.


Віримо ми, що кортежі, прикрашені пір’ями,

Бо такими ангели ходять у почесних конвоях,

Ряд за рядом за ними, шеренгами рівними,

В сніжно-білих ідуть одностроях.


347


Коли панування нічне добігає кінця,

І схід сонця вже близько, що навіть здалося,

Що можемо ми доторкнутись до просторів,

Настав час причесати волосся.


І ямочки на щоках приготувати,

І здивуватись, що нам й наполовину

Не до тієї збляклої старої середини ночі,

Що страшною була нам лише годину.


260


Читай, мила, як інші боролися,

Поки не станемо більше відважними;

Від чого вони усі відреклися,

Поки не станемо менш боязливими;

Скільки разів вони нам піднесли

Вірні свідчення дуже,

Аж поки нам не допомогли,

Наче царству тому не байдуже!


Читай про віру, часу не гаючи,

Що над хмизом* підносилась сяючи;

Про славослів’я, чистим надривом сповите,

Яке річка не спромоглася втопити;

Імена чоловіків відважні

І жінок імена небесні

З літопису вийшли по праву

У славу!


КОМЕНТАРІ


Авторка запрошує читати «Книгу Мучеників» (The Book of Martyrs), книга в якій описане життя мучеників Протестантської Церкви, таких, наприклад, як Ян Гус.


«Що над хмизом». В оригіналі «above the fagot» - тут мається на увазі в’язанки хмизу з допомогою яких Свята Інквізиція спалювала осуджених нею протестантських мучеників, таких як той самий Ян Гус.


650


Біль має елементи спустошень;

Він не може ажніяк пригадати,

Коли він почався, або чи був колись день,

Коли без нього могли час марнувати.


Він не має майбутнього, він тільки в собі,

Царства його нескінченні містять сваволю

Минулого, просвітлене сприйняття далебі

Нових періодів болю.


214


Я смакую лікер, невідомий донині,

З кухля, видовбаного у перлині;

Не всі чани, що варять на Рейні,

Такий алкоголь давали людині!


Від повітря сп’яніла у хвилини блаженні,

Розпусною стала від лук, що росою налиті,

Хитаючись, крізь літні дні нескінченні,

Бреду із шинку розплавленої блакиті.


Коли п’яну бджолу хазяїн ділянки

Вижене із дверей наперстянки,

Коли не схочуть метелики нової склянки,

Я заллю ще до своєї горлянки!


Поки серафими капелюхами вітали за звичку,

Святі побігли всі до свого віконця,

Щоби побачити маленьку п’яничку,

Що притулилась вустами до сонця!


1587


Він їв і пив дорогоцінні слова,

Від цього дух його набирався сил;

Він більше не знав, що у злиднях бува

І що тіло його це всього лише пил.


Він у дні танцював огидно брудні,

А спадщиною крил і їхнього руху

Для нього були лише книги одні.

Яку ж свободу дає розкутість духу!


478


На ненависть не було в мене часу,

Бо могила цього допустить не дала

І життя не мало з років такого запасу,

Щоби я ворожнечу припинити могла.


На кохання також не було в мене часу,

А оскільки треба ж було чимось зайнятися,

Невеличкі зусилля кохання, рішила одразу,

Є для мене достатніми, щоби вдовольнятися.


107


Такий маленький, маленький човник

В затоці поплентався на глибину!

Таке галантне, галантне море

Зманювало його вдалину!


Така жадібна, жадібна хвиля

З берега злизала його;

Ніколи величні вітрила не здогадались,

Що кораблика не стало мого!


52


Чи моє судно затонуло б у морі,

Чи шторм страшенний, можливо, б зустріло,

Чи до зачарованих островів в океанськім просторі

Воно спрямувало б свої слухняні вітрила;


Якимсь швартуванням містичним

Втримав сьогодні його причал –

Завдання для ока зором критичним

Бухту оглянути назагал.


1459


Белшаззар* отримав листа одного,

Лист він отримав тільки один;*

Дописувач Белшаззара завершив його

І розпочав з тих же хвилин

У тому безсмертному з екземплярів

Совість нашого повсякдення,

Що можна прочитати без окулярів

На стіні Одкровення.


КОМЕНТАРІ


«Белшаззар». Belshazzar - Дикинсон так називає вавилонського царя з біблійської Книги Даніїла (Розділ 5), якого у нас називають Бальтазаром, або взагалі Валтасаром.


«лист лише один». Мається на увазі сяючий напис на стіні під час бенкету Белшаззара: «мене мене текел упарсін», написаний рукою бога.


556


Мозок у своєму жолобку звивини

Біжить рівномірно і вірно,

Але хай тільки збочить на крихту

То буде вам легше, ймовірно,

Повернути назад води повені,

Коли вони пагорби розрізатимуть земляні

І прориватимуть собі в них шляхи,

І знищуватимуть млини водяні!


288


Я тут ніхто! А ви тут хто?

Ви теж ніхто суціль?

Тоді удвох... Нікому не кажіть, а то

Нас виженуть звідціль!


Як нудно бути кимсь чи хтось!

Як наче жаба та достоту,

Що всенький день своє ім’я чогось

Вторить в захопленні болоту!


132


Я підносю незвичне вино до вуст, надто сухих,

Що вже давно пересохли побіля моїх

І заклинаю їх хоч би надпити.


З хрускотом від лихоманки, вони намагаються;

Я відводжу очі свої, бо сльозами вони наповняються,

І через годину повертаюсь, глядіти.


Руки все ще обіймають запізнілий бокал;

Вуста, які я охолодити хотіла – на жаль!

Такі більш ніж достатньо холодні,


Що радше б намагалась зігріти я груди,

Де мерзлоти під цвіллю лежали усюди

Віковічно мертвотні.


Якби це мертве тіло могло говорити,

Якогось іншого спраглого могла б напоїти,

Якщо б воно вказало мені послідовника.


Тому чашу вина - я завжди несу оцю ношу,

Бо, можливо, своєю краплею зможу

Вгамувати спрагу якогось паломника –


Якщо, можливо, хтось покличе мене,

«До маленького йди, йди до мене»,

Коли я прокинусь нарешті.


КОМЕНТАРІ


Це один із загадкових віршів Дікінсон, що має кілька інтерпретацій. Одна з них говорить, що цей вірш про нерозділене кохання, яке поетеса пропонує як «незвичне вино». Ще одна інтерпретація пояснює те «незвичне вино» як її поезію, до якої її близькі «були мертві», не здатні оцінити її. Ще один погляд на «незвичне вино»: хоча поетеса і «не була відома євангельським запалом», «вона, мабуть, мала намір служити тим, хто потребує духовної підтримки», але по-своєму. Кожен має вибирати на свій смак.


319


Мрія найближча в нездійснені своїм віддаляється.

Небеса, за якими ми женемося,

Наче червнева бджола, якій школяра

Перед цим запросити на перегони вдалося;

До поступливої конюшини схиляється,

Опускається, ухиляється, дражнить, розгортається;

Потім до царствених хмар

Підіймає свій пінас* спостережений,

Не звертаючи уваги на те, що школяр

Витріщається на небо глузливе збентежений.


Сумуючи за медом незмінним.

Ах! Бджола не літає і не виробляє

Той сорт, що рідкісним є й дорогоцінним.


КОМЕНТАРІ


«пінас». В оригіналі pinnace – малий вітрильний човен, призначений для перевезення провізії і води на корабель, а також пасажирів і пошти. Зазвичай рухався за допомогою веслування.