# Прийнятні втрати

Ірвін Шо

Роджер Деймон — літературний агент на вершині своєї справи, але після одного анонімного телефонного дзвінка його життя починає руйнуватися. Той, хто телефонує, вимагає зустрічі та погрожує Роджеру розкрити минулі провини. Щоб ідентифікувати таємничого кривдника, Роджер переглядає своє життя та шукає підказки в минулих успіхах і невдачах. Але кожна нова зачіпка несе більшу небезпеку — для нього, його родини та друзів. Невдовзі Деймон розуміє, що якщо він не знайде свого мучителя, то його мучитель неодмінно знайде його.

IRWIN

SHAW

ACCEPTABLE

LOSSES

1982


ІРВІН

ШО

ПРИЙНЯТНІ

ВТРАТИ

1982


Переклад і коментарі

Олександра Омельченка

2025


Присвячується Чарлзу Такеру.*


«Сер», — сказав ад’ютант Командуючому, — «Джи1, Джи2, Джи3 та Джи4* погоджуються з думкою, що запропонований план операції має 85-відсотковий шанс на успіх з прийнятними втратами».

«У цій та інших місіях сорок чотири наші літаки зникли безвісти».

«Національна Рада Безпеки вчора передбачила, що протягом майбутніх святкових вихідних станеться п’ятсот п’ятдесят вісім смертельних дорожньо-транспортних пригод».


РОЗДІЛ ПЕРШИЙ


Йому снився приємний сон, коли його розбудив дзвінок додаткового телефону в спальні. Уві сні він був маленьким хлопчиком, який тримав батька за руку і йшов сонячного осіннього дня до стадіону «Єльська Чаша»* у Нью Хейвені, щоб подивитися свій перший футбольний матч.

- Шила, — пробурмотів він, — візьміть трубку, будь ласка...

Телефон стояв на столику біля ліжка з боку, де спала дружина. Потім він згадав, що дружини немає. Він застогнав і з трудом перекотився по ліжку. Світіння стрілок маленького годинника на столику вказували пів на четверту. Він знову застогнав, намацуючи телефон і піднімаючи слухавку.

- Деймон, — промовив голос. Це був голос, який він не впізнав, грубий і хрипкий.

- Так?

- Пане Деймоне, — сказав голос, — я почув добру новину і хотів бути одним із перших, хто привітає вас.

- Що? — здивовано вимовив Деймон, охрипнувши. - Хто це? Яка добра новина?

- Все у свій час, Роджере, — промовив голос. - Я читаю газети, як і всі інші. І з того, що я про вас знаю, я вирішив, що ви один з тих хороших людей, які люблять ділитися своїм щастям — поширювати його, так би мовити.

- Вже за третю годину ночі... заради Бога, що ви, собі думаєте ...?

- Сьогодні субота. Я думав, ви, можливо, вдома святкуєте з друзями. Суботня ніч і все таке, може запросите і мене на келих ...

- О, припиніть, добродію, — втомлено вимовив Деймон, — і дайте мені виспатись.

- Ще багато часу для сну. Роджере, ви були поганим хлопчиком, і вам доведеться щось із цим робити.

Тон був дуже грайливим.

- Що? - Деймон збентежено похитав головою, гадаючи, чи це не черговий сон. - Про що ви, в біса, торочите?

- Ви знаєте, про що я, Роджере. - Тепер тон став не грайливим, а загрозливим. - Це Заловські. З Чикаго.

- Я не знаю ніяких Заловські. І я вже сто років не був у Чикаго. - Деймон дозволив гніву, що прокидався, загострити свій голос. - Що, в біса, ви маєте на увазі, телефонуючи мені посеред ночі? Я збираюся покласти слухавку і...

- Моя порада: не кладіть слухавку, Роджере, — сказав чоловік. — Мені треба з вами поговорити.

- Я не зобов'язаний з вами розмовляти. Доброї ночі, сер. Я зараз кладу слухавку...

- Я не хотів би, щоб ви зробили щось, про що потім пошкодуєте — дуже пошкодуєте, Роджере — щось на кшталт того, що ви обірвете розмову з Заловські. Я сказав, що хочу з вами поговорити. І я хочу говорити з вами саме у цю ніч.

- Я не в Чикаго. Чи ви не помітили цього, коли набирали мій номер? - Тепер, повністю прокинувшись, він хотів дати відсіч чоловікові, навіть якщо це буде тільки по телефону. - Ви що, один з тих телефонних навіжених? - Тоді йому спало на думку, що, можливо, це один з його друзів, п'яний на нічній вечірці або в барі, вирішив пожартувати над ним. У своїй справі він накопичив кілька дивних друзів. – О’кей, О’кей, — сказав він, вже спокійніше. - Що ви можете сказати про себе?

- Не мені щось тут говорити про себе, — заявив чоловік. - Я тут бос, пане. І я не в Чикаго; я лише за пару кварталів від вас. На Восьмій вулиці. Чому б вам не зняти свої вовняні кальсони, не одягнути якийсь одяг та не зустрітися зі мною на вашому розі, скажімо, через десять хвилин, щоб у вас був час почистити зуби та розчесати волосся... — Чоловік засміявся коротким, немелодійним гавкотом.

- Я не знаю, що ви собі думаєте, пане Заловські, — втокмачував Деймон, — але якщо ви маєте справу з кимось на ім'я Деймон, то ви помилилися. Ви мали переконатися, що ви не помилилися, телефонуючи чоловікові посеред ночі і...

- Заловські не має звички робити помилки. Я отримав правильного Роджера Деймона, і ви це знаєте. Краще зустріньтесь зі мною за десять хвилин. Якщо ні... - Чоловік прочистив горло. - Якщо ні, будуть наслідки, Роджере, наслідки, які вам не сподобаються, зовсім не сподобаються...

- Йдіть на хер, — виголосив Деймон.

- Без лайки і перш ніж ви покладете слухавку, Роджере, — вказав Заловські, — останнє попередження. Це питання життя і смерті. Вашого життя і вашої смерті.

- Йдіть на хер ще раз, — промовив Деймон. — Ви переглянули забагато гангстерських фільмів.

- Я попередив вас, Роджере. Я можу більше не подзвонити вам.

Деймон кинув слухавку, перервавши ненависний хрипкий голос.

Він лежав, витягнувшись на ліжку, щоб дістати телефон, але тепер розвернувся і сів. Він знав, що немає сенсу намагатися знову заснути. Він провів рукою по волоссю, а потім потер очі. Його руки тремтіли, і він був злий на себе через це. Добре, що його дружина не була вдома цими вихідними, а відвідувала свою матір у Вермонті. Цей дзвінок налякав би її, потім розлютив, а потім змусив би запідозрити щось і вона б годинами розпитувала його, що він зробив, щоб отримати загрозливий дзвінок о пів на четверту ранку. Це перетворилося б на одну з їхніх нечастих суперечок, під час яких вона використовувала б фрази «ваші добре відомі схильності» та «з вашим минулим…». За своєю натурою вона була спокійною жінкою, але не любила таємниць. Коли вона турбувалася про нього або відчувала, що він збочено приховує від неї якусь біль чи проблему, вона ставала образливою. Він замислився, чи не було б розумніше не розповідати їй про дзвінок. До того, як вона приїде додому, він придумає якийсь привід, щоби помінятися з нею сторонами ліжка, щоб саме він був тим, хто відповість на телефонний дзвінок. Вона б також поставилася до цього з підозрою, бо знала, що він ненавидів розмовляти по телефону. Вона була його другою дружиною. Він прожив із першою дружиною менше року і розлучився, коли йому було двадцять чотири. Вдруге він одружився у віці сорока років, і протягом більш ніж двадцяти років другого шлюбу Шила вигадувала — або, якщо бути чесним, не зовсім вигадувала — жахливу історію про його минуле до їхнього знайомства. Вона була на п'ятнадцять років молодша за нього, і якщо хтось і мав ревнувати, то це мав бути він сам. У шлюбі немає логіки.

Ах, подумав він, це, мабуть, одна з тих витівок, якими діти розважаються — вибирають випадковий номер із телефонної книги і дзвонять, щоб зробити непристойні пропозиції або дивні погрози, а їхні друзі хихочуть за їх спинами. Але голос не був дитячим, і на задньому плані не було сміху. Проте він не збирався нічого говорити про це Шилі. Чоловік сказав, що, можливо, більше не подзвонить. Доки він цього не зробить, в родині може бути спокій. Він сподівався, що Шила насолоджується візитом до Вермонта і повернеться в гарному настрої.

А тим часом... А тим часом що?

Він зітхнув і увімкнув світло. У квартирі було холодно, і він надів теплий халат, згадавши глузливий голос, що казав «вовняні кальсони». Він зайшов до вітальні. Там було темно. Нещодавно він отримав трохи грошей, але звички економити, які він мав усе життя, не зникли. Він увімкнув усе освітлення. Кімната була затишною, трохи пошарпаною, переповненою книгами. Квартира знаходилася на верхньому поверсі переобладнаного будинку з регульованою орендною платою, і жодна з кімнат не була великою. Його дружина постійно вимагала, щоб він позбувся частини книг, і він постійно обіцяв це зробити. Але книги якось самі накопичувалися.

У халаті чи без нього, йому все одно було холодно, і він трохи тремтів. Він ступав закляклими ногами. Йому було під шістдесят п'ять, він мав міцну статуру і рум'яне обличчя любителя активного відпочинку, що було результатом того, що він щодня, незалежно від погоди, ходив без головного убору дві милі до контори і назад, а також довгих, самотніх походів під час відпусток. Проте, після пробудження його ногам знадобилося півгодини, щоби зігрітися.

Він дістав телефонний довідник Манхеттена з нижньої полиці однієї з книжкових шаф і поклав його на стіл під світло лампи. Він пишався тим, що, хоча й одягав за потреби окуляри для читання, якщо освітлення було гарним, міг читати імена та номери в телефонній книзі без їхньої допомоги.

Він погортав до літери «Д». Побачив своє ім'я: Деймон, Роджер, і адресу на Західній Десятій вулиці. Це був єдиний Роджер Деймон, зазначений у Манхеттені. Хоча його ім'я також було в книзі під літерою «Г». Там були «Грей, Деймон і Гебріелсен, літературне агентство». Грей заснував фірму і взяв Деймона в партнери, коли Деймону було під тридцять. Грей помер багато років тому, але з вірності до старого Деймон не змінив назву агентства. Вірність мала свої переваги, особливо в такі часи. Гебріелсен долучився нещодавно, за несхожих обставин.

Він закрив книгу і акуратно поставив її на полиці.

Жодних натяків Шилі, коли вона повернеться додому. Він чекатиме слушного моменту, щоб розповісти їй, що сталося. Якщо взагалі будь-який момент можна буде вважати слушним.

Він налив собі міцного віскі і содової зі столу біля стіни і повільно пив його, занурившись у своє улюблене крісло. Напій не допомагав йому зрозуміти, що сталося о пів на четверту ранку. Нью Йорк повний божевільних, подумав він. Не тільки Нью Йорк. Америка. Весь світ. Випадкові вбивці, що нишпорять вулицями. Президенти, папи, люди, що чекають на вокзалах, виходять з церков або універмагів. Життя і смерть, сказав той чоловік. Ваше життя, ваша смерть.

Якщо це не було якимось гротескним жартом, то десь на нього чекав незнайомець або хтось, хто знав його і бажав йому зла. Зараз він був занадто втомлений, щоб намагатися з'ясувати, хто це міг бути і чому він чекав або чому чекав дотепер.

Нічні думки.

Він затремтів. Коли пішов у спальню, щоб спробувати заснути, він залишив у вітальні увімкненими всі світильники.


РОЗДІЛ ДРУГИЙ


Його розбудив звук передзвонів. Він бачив сон. Уві сні знову з'явився його батько, але на цей раз він був сам, у яскравому світлі, яке осяювало його усміхнене і любляче обличчя. Він виглядав молодим, таким, яким був, коли Деймону було близько десяти років, а не виснаженим і спустошеним чоловіком, яким він став наприкінці життя. Він схилявся над чимось, схожим на різьблену мармурову балюстраду, і манячи однією рукою. В іншій руці він тримав маленьку пістряву голову коня на палиці. Його батько був виробником дитячих іграшок, дрібничок і брязкалець. Він помер двадцять років тому.

Цього разу дзвонив не телефон. Це були церковні дзвони. Недільний ранок. Заклик до Нью Йорка на богослужіння. Приходьте, всі вірні Імперського міста — приходьте, перелюбники, шантажисти, маніпулятори акціями, підкупники присяжних, п'яниці, наркомани, грабіжники, вбивці, кривосвідки, бездомні жінки, диско-схиблені, бігуни підтюбцем, марафонці, тюремні наглядачі, стріляючі і розстрілюючі, приходьте віруючі і проповідники криводушної доктрини, приходьте і поклоніться Богу, який, можливо, створив вас за Своїм образом і подобою, а може і ні.

Деймон заворушився в ліжку. Відсутність Шили поруч з ним викликала у нього дивне відчуття. Тоді він згадав про дзвінок уночі. Він подивився на годинник. Була дев'ята година. Зазвичай він прокидався о сьомій. Природа була до нього ласкавою, дозволивши йому спати з четвертої до дев'ятої. П'ять годин забуття. Недільний подарунок.

Він випхав себе з ліжка і, замість того щоб піти у ванну, почистити зуби і прийняти душ, босоніж попрямував до вітальні. Усі світильники були ще увімкнені. Він підійшов до вхідних дверей і подивився, чи не лежить там на підлозі конверт або повідомлення. Нічого.

Він обстежив замок. Той був ненадійним, простим. Дитина могла б його відкрити складаним ножем. За всі роки, що він прожив у Нью Йорку, його ніколи не грабували, і він ніколи не замислювався про замки. Двері були дерев'яними, старими, встановленими коли зводили будинок. Коли? У 1900 році? У 1890 році? Він замінить їх, придбає зі сталевою обшивкою, з непіддатливим замком, вічком і ланцюжком. Внизу не було консьєржа, і всі мешканці будинку, включаючи Шилу і його самого, були необережними щодо натискання кнопки, яка відчиняла вхідні двері, коли в їхніх квартирах лунав дзвінок. Домофон, за допомогою якого перед натисканням кнопки слід було дізнатися, хто стоїть внизу, був зламаний вже багато років. Наскільки Деймон знав, ні він, ні його сусіди ніколи не скаржилися власнику будинку і не вимагали, щоб його полагодили. Невинні, хибно впевнені у своїй безпеці. Завтра.

Він приготував собі сніданок. Коли Шила була вдома в неділю, вона годувала його свіжовичавленим апельсиновим соком, беконом та млинцями з кленовим сиропом. Сьогодні він випив чашку кави і задовольнився шматком вчорашнього хліба.

Його звичайний недільний ритуал був іншим. Поки Шила готувала сніданок, він йшов і купував два примірники газети «Санді Таймс», тому що і йому, і Шилі подобалося розгадувати великі недільні кросворди, не заважаючи одне одному, і вони проводили ранки в дружній тиші, сидячи по різні боки кухонного столу, дряпаючи в них. Для них було справою честі заповнювати кросворди чорнилом. Два величезні стоси новин, думок, результатів, реклами, похвал і засуджень представляли собою певну марнотратність, але це було задоволення вихідного дня, і тиха насолода протягом години чи близько того після сніданку була того варта.

Він одягнувся і спустився слабо освітленими і тихими сходами. Сусіди, здавалося, ще спали. Він замислився, чи хтось із них отримав телефонний дзвінок серед ночі. У поштовій скриньці також не було жодних записок.

Він помацав кишеню, щоб переконатися, що ключі на місці і він зможе повернутися додому, а потім вийшов на невеликий ганок зі східцями, що вів до вулиці. День був сирий і сірий, з поривами холодного вітру. Цього року весна запізнювалася. Він оглянув усю вулицю. Товста жінка з двома маленькими собачками на повідку і молодий чоловік, що штовхав дитячий візочок, складали недільний ранковий рух. Принаймні, наскільки він міг судити, там не було ніяких засідок. Все що він знав, для досвідченого ока вулиця могла бути сповнена зловісних знаків. Він скривився, незадоволений своєю нервозністю.

Біля кіоску він трохи завагався, намагаючись вирішити, купити один чи два примірники газети. Він взяв два, як завжди, роздратований безглуздою об'ємністю та вагою. Він сумнівався, що Шила отримала б «Санді Таймс» у Вермонті, і вона буде вдячна, якщо побачить, що він думав про неї під час її відсутності і зберіг для неї примірник кросворду, навіть якщо вона не матиме часу його розгадати, коли вона повернеться додому. Він поглянув на першу сторінку. Ім'я Заловські там не було. Можливо, це не було його справжнє ім'я. Можливо, його справжнє ім'я було Сміт або Браун, а Заловські — це його nom de guerre,* і на внутрішніх сторінках буде стаття, в якій описуються численні злочини, які він скоїв і за які поліція багаторазово заявляла, що зараз його розшукує. Хоча прийняття такого імені, як Заловські, безвідносно від того, яку помсту чи злочин цей чоловік планував, мусив визнати Деймон, видавалося занадто вигадливим. Ця думка викликала в нього посмішку. По дорозі додому він без підозри поглядав на перехожих. Ранок пройшов у звичайному недільному ритмі, і коли хмари на кілька хвилин розійшлися і вулиця віддзеркалила промені сонця, він виявив, що, підходячи до своїх дверей, задоволено наспівує. Але коли він сів за кросворд, йому насилу вдалося заповнити лише кілька рядків. Або кросворд був складнішим, ніж зазвичай, або його думки були десь інде. Він відкинув журнальний розділ і відкрив розділ оглядів книг, де був список бестселерів. «Поховальна пісня» Женев'єви Долджер все ще була в ньому. На четвертому місці. Незважаючи на назву, вона протрималася в списку вже дванадцять тижнів. Деймон сумно похитав головою, згадуючи, що тільки завдяки наполегливості Олівера Гебріелсена він погодився працювати над нею разом з авторкою і спробувати продати її, і що через це вони ледь не розсталися.

Олівер Гебріелсен працював з ним вже майже п'ятнадцять років помічником. Він був всеїдним читачем, мав надзвичайну пам'ять і гостре, хоч і дещо ексцентричне око на незвичайний матеріал. Олівер познайомився з пані Долджер на вечірці за межами Розліна на Довгому острові, не в тому місці, де зазвичай можна було знайти бестселери. Авторка являла собою жінку п'ятдесяти років, чий чоловік працював віце-президентом невеликого банку. Вона мала чотирьох дітей і ніколи раніше нічого не писала, а роман, як здалося Деймону, почала писати здебільшого через нудьгу від свого життя заміської матрони. Це була простодушна фантазія про бідну дівчину, яка досягла успіху в світі, використовуючи свою красу, тіло і потяг до чоловіків, і яка в кінці кінців дійшла до трагічного кінця. Це була найстаріша з історій, і Деймон не міг зрозуміти, чому Олівер так захопився нею. Здебільшого їхні смаки збігалися, але коли Олівер сказав:

- Гроші. Ця книга просто просякнута грошима. Хоч раз давайте отримаємо шматок великого пирога для себе. - Деймон скептично похитав головою.

- Олівере, мій бідолашний хлопче, — одказав він, — боюся, ви занадто багато працюєте або занадто багато відвідуєте вечірок.

Проте, щоб зберегти мир в конторі і тому, що це був період затишшя, коли всі виїхали з Нью Йорка на літо, він працював з цією жінкою, яка була спокійною і невибагливою душею, над тим, щоб зробити книгу хоча б презентабельною, пом'якшивши більш відверті любовні сцени і напрочуд грубу мову, а також виправивши граматику. Її було легко переконати в усьому, крім назви. Хоча він попередив її, що «Поховальна пісня» — це така назва, яка спорожнює книгарні, вона була непохитною і глухою до всіх аргументів. Він зітхнув і поступився. І треба віддати їй належне, після успіху книги вона ніколи не глузувала з нього з приводу його сумного прогнозу. Непрофесійна у всьому, що робила, вона наполягла, щоб він взяв 20 відсотків від усіх її доходів з книги замість звичайних агентських 10 відсотків. Напівжартома він попередив її, щоб вона тримала цей акт безглуздої щедрості в абсолютній таємниці, оскільки, якщо ця новина стане відомою, вона ризикує бути бойкотованою до кінця життя всіма письменницькими організаціями країни.

Це була книга не того виду, яким раніше цікавилися він або його старий партнер Грей. Здебільшого вони присвячували себе відкриттю молодих письменників і допомагали їм отримувати хороші відгуки та скромні продажі, часто підтримуючи письменників з власної кишені, поки ті закінчували свої книги чи п'єси. Жоден з них ніколи не заробив великих грошей, і розчаровував відсоток молодих чоловіків і жінок, яким вони допомагали, які виявилися авторами однієї книги, або почали вживати наркотики чи алкоголь, або зникали в Голлівуді.

Він не покладав великих надій на книгу пані Долджер і майже відчув полегшення, коли півдюжини видавництв поспіль відмовилися від роману. Він уже був готовий зателефонувати леді в Розліні і ввічливо повідомити їй, що книга не продається, коли невеличке видавництво взяло її, заплативши нескінченно малий аванс за невеликий перший тираж. Книга швидко піднялася на вершину списку бестселерів, була продана у м’якій обкладинці на мільйон доларів і куплена Голлівудом.

Його комісійні були для нього просто астрономічними. Вперше його ім'я згадалося в газетах, і його контору завалили рукописами відомих і високооплачуваних письменників, які з тих чи інших причин були незадоволені своїми поточними агентами і з якими він, за свою довгу кар'єру в цій галузі, навіть ніколи не зустрічався.

- Кидок гральних кубиків, – самовдоволено сказав Олівер. - Нарешті нам випала сімка.*

Він завимагав подвоїти йому зарплату і вказати його ім'я на дверях як партнера. Деймон був радий задовольнити обидві вимоги, змінивши назву фірми на «Грей, Деймон і Гебріелсен» і лише попросивши Олівера менше відвідувати вечірки. Але він категорично відмовився переїхати з того, що Олівер називав їхнім жалюгідним двокімнатним виправданням контори, до більш розкішного приміщення, яке, на думку Олівера, було б більш доречним для їхнього нового достатку.

- Визнайте це, Роджере, — сказав Олівер, — коли хтось заходить сюди, він думає, що ми обставили це приміщення як декорації до «Холодного дому»,* і видивляється, чи ми все ще користуємося гусячим пір’ям.

- Олівере, — відповів Деймон, — дозвольте мені пояснити, хоча ви вже так довго зі мною, що мені не слід цього робити. Я присвятив майже все своє робоче життя тому, що ви називаєте жалюгідним виправданням контори, і мені пощастило тут, і сюди я любив приходити на роботу вранці. Я не маю бажання стати магнатом і пристойно заробляю на життя, хоча, можливо, не за сучасними мірками молоді. Я не хочу дивитися на море столів і знати, що люди за ними працюють на мене і вимагають, щоб я їх наймав, звільняв, оцінював, платив їм соціальне забезпечення, пенсії та Бог знає що ще. Випадок з «Поховальною піснею» — це виняток, як удар блискавки. Чесно кажучи, я сподіваюся, що нічого подібного більше не повториться. Я здригаюся, коли проходжу повз вітрину книгарні, і мої вихідні псуються, коли я щонеділі бачу цю книгу в списку в «Таймс». Я отримав набагато більше задоволення від десяти блискучих рядків у рукописі невідомого молодого письменника, ніж коли-небудь отримаю від звітів про роялті за «Поховальну пісню». А ви, мій старий друже, ви молодий і, як це заведено в наш час, жадібний.

Це було трохи несправедливо, і Деймон це розумів, але він хотів довести свою думку. Олівер Гебріелсен не був таким вже й молодим — він наближався до сорокаріччя — і був так само відданий служінню гідному письму, як і сам Деймон, а коли просив про підвищення, то робив це майже вибачливо, і Деймон знав, що якби не зарплата його дружини, Олівер жив би на межі бідності. Він також знав, що Олівер часто отримував пропозиції працювати редактором у видавництвах за набагато вищу зарплату, ніж та, яку він отримував від Деймона, і відхиляв їх через те, що вважав великі видавництва надто комерційними, які могли собі дозволити платити йому, на його думку, королівську зарплату після того скудного пайка, який він отримував від Деймона. Але несподівана хвиля грошей, що прокотилася конторою, здавалося, тимчасово вибила його з колії, і відсоток від комісійних, які він тепер отримував як партнер, помітно змінив його стиль одягу та ресторани, в яких він обідав, і він переїхав із занедбаної квартири на Західній Стороні до невеликого помешкання на Східній 60-й вулиці. Деймон, як і слід було очікувати, звинувачував дружину Олівера, Доріс, яка покинула роботу і тепер час від часу з'являлася в офісі в норковій шубці.

- Ви, можливо, ще занадто молодий, Олівере, — продовжував Деймон, насолоджуючись можливістю прочитати лекцію на тему, яку часто порушував його колишній роботодавець, пан Грей, — щоб зрозуміти втіху скромності; навіть зарозумілість, що полягає в радісному задоволенні від помірних цілей і ще більш помірних світських досягнень, щоб зрозуміти, що те, чого інші люди домагаються, заштовхуючи себе до могили, для вас не має значення. Я ніколи в житті не хворів, у мене ніколи не було виразки чи високого тиску, я ніколи не відвідував психіатра. Єдиний раз, коли я потрапив до лікарні, це було тому, що мене збило авто, коли я переходив вулицю, і я лежав з травмованою ногою.

- Постукайте по дереву, — одказав Олівер. - Краще постукайте по дереву.

Деймон бачив, що той не сприйняв його лекцію з вдячністю.

- Заради Бога, я ж не пропоную орендувати Тадж Махал, — продовжував Олівер. - Нам не зашкодить, якщо кожен з нас матиме окрему кімнату і пристойне місце, де можна розмістити ще одного секретаря, який допомагатиме з усією цією клятою поштою. А з урахуванням усіх дзвінків, які ми отримуємо останнім часом, мати лише одну телефонну лінію — це просто нерозумно. Тільки минулого тижня хлопець із видавництва «Рендом» сказав мені, що він два дні набирав наш номер, перш ніж зміг додзвонитися. Наступного разу, коли він захоче з нами поспілкуватися, він сказав, що скористається там-тамами. Встановлення комутатора не означатиме, що всі будуть вважати, ніби ви віддаєте свою душу філістимлянам. І це не буде гріховною розкішшю, якщо ми матимем вікна, які митимуть раз на півроку. А тут, якщо я хочу дізнатися, яка погода на вулиці, мені доводиться слухати радіо.

- Коли я піду, — промовив Деймон, навмисно гучно, — ви зможете орендувати поверх у «Рокфеллер Центрі» і найняти переможницю конкурсу «Міс Америка» на посаду секретарки. Але поки я ще тут, ми будемо вести наші справи як завжди.

Олівер пирхнув. Він був маленьким блондином, майже альбіносом, і щоб компенсувати це, тримався дуже прямо, з по військовому випрямленими плечима. Пирхання не було для нього характерним.

- Коли ви підете, — сказав він. - Та ви не підете ще тисячу років.

Вони були хорошими друзями, як і повинно було бути, коли працюють у неформальному одязі так близько один від одного день за днем, і між ними не було ніяких церемоній.

- Як я вже неодноразово казав, — продовжив Деймон, — я маю намір якомога швидше піти на пенсію і надолужити все, що не встиг прочитати, поки працював на цій посаді.

- Я повірю цьому, коли це побачу, — відповів Олівер. Але він посміхнувся, промовивши це.

- Я обіцяю, що навіть не буду відвідувати вас у ваших нових розкішних апартаментах, — запевнив Деймон. — Мені буде достатньо отримувати щоквартальні чеки, які ви будете зобов'язані надсилати мені згідно з нашим контрактом, і сподіватися, що ви не знайдете собі злодійкуватого бухгалтера, який підроблятиме конторські книги.

- Я дуритиму вас донесхочу, — посміхнувся Олівер. - Обіцяю.

- Хай буде так, — погодився Деймон, поплескавши його по плечу. - А тепер давайте залишимо все як є. А як поступка вашим почуттям, я сам заплачу людині, щоб вона завтра помила вікна.

Вони обоє засміялися, а потім повернулися до своєї роботи.


Сидячи в захаращеній вітальні, коли ще лунали недільні дзвони, а перед ним лежав книжний огляд, відкритий на сторінці зі списком бестселерів, він згадав розмову з Олівером і його слова: «Гроші. Ця книга просто просякнута грошима».

Олівер мав рацію. На жаль, мав рацію.

Деймон також згадав слова Заловські: «Я читаю газети, як і всі інші». Заловські не знав, що значна частина комісійних пішла на погашення давніх боргів і необхідний ремонт маленького будинку біля Протоки Довгого острова в Олд Лаймі, в Коннектикуті, який залишив Шилі в спадок її люблячий дядько, що не мав дітей. Вони проводили там літні канікули та іноді вихідні, коли могли собі це дозволити, намагаючись не звертати уваги на його занедбаний стан. Тепер будинок отримає новий дах, нову сантехніку і водопровід та нове фарбування. Він буде готовий для нього, коли Деймон вирішить, що настав час вийти на пенсію.

Простий випадок спроби шантажу або вимагання, подумав Деймон, ціна за кілька рядків у колонці якогось журналіста в неактивний день. Чи все було не так просто?

Проте це була підказка. Він набрав номер у Розліні.

- Женев'єво, — спитав він, коли сама пані підняла слухавку, — ви бачили сьогоднішній випуск «Таймс»?

- Хіба це не чудово? — відповіла Женев’єва. Її голос звучав трохи захисно, ніби вона звикла, що чоловік і діти завжди їй суперечать. - Тиждень за тижнем. Це як казка.

Більше, ніж ви коли-небудь уявляли, серденько, подумав Деймон. Але сказав:

- Ви торкнулися серця читачів усього світу. - До продажу прав на видання книги в м'якій палітурці він би почервонів, почувши ці слова з власних вуст. - Я хотів запитати вас — чи вам бува не телефонував чоловік на ім'я Заловські?

- Заловські, Заловські? - Женев’єва звучала невпевнено. - Не пригадую. Останнім часом так багато людей телефонує. Телебачення, радіо, інтерв’ю… Мій чоловік каже, що збирається попросити прибрати номер зі списку...

Ще один прихований номер, подумав Деймон. Досягти успіху і сховатися. Американський спосіб.

- Заловські... - Женев’єва продовжила: - Чому ви питаєте?

- Мені зателефонували. Щодо книги. Він був досить розпливчастий. Сказав, що, можливо, зателефонує ще раз, і я подумав, що, можливо, він воліє спілкуватися безпосередньо з вами. Як ви знаєте, в конторі працюємо тільки Олівер, я і секретарка, і з тих пір, як ви досягли такого успіху, нам важко встигати за всіма запитами... Це не так, як у великих конторах, де працюють десятки людей, є відділи і все таке...

- Я знаю. Вони всі відмовили моїй книзі, перш ніж я звернулася до вас. - Голос тепер не був захисним, а гірким і холодним. - І без звичайної ввічливості. Ви з Олівером були першими двома справжніми джентльменами, яких я зустріла відтоді, як написала книгу.

- Ми намагаємося пам'ятати стару максиму, яку любив повторювати мій колишній партнер пан Грей: видавнича справа — це справа джентльменів. Звичайно, це було давно, і часи змінилися. Проте приємно знати, що в деяких колах цінують хороші манери.

Він завжди відчував себе некомфортно, розмовляючи з Женев'євою Долджер. Його мова звучала в його вухах так, ніби її накрохмалили й випрасували. Його це турбувало, що він не міг нормально розмовляти з цією жінкою, яку обставини закинули в його життя. Він не був людиною, яка прикидається. Його політикою, якою він пишався, було те, що він говорив своїм клієнтам саме те, що думав, чи то похвалу, чи то докір. Якщо вони обурювалися його критикою, сердилися або надто захищалися, він відверто казав їм, що в іншій конторі вони будуть щасливішими. Він пояснював їм, що це єдиний спосіб, у який він може працювати. А тепер ця жінка, яка збагатила його, змушувала його говорити так, ніби він мав повний рот зефіру.

- Не думайте, що я коли-небудь забуду вашу допомогу або те, чим я вам зобов'язана, — сказала Женев'єва тремтячим голосом. - Я буду вдячна вам обом все життя за те, що ви для мене зробили.

- Я впевнений, що так і буде, — сказав Деймон, згадуючи всіх авторів, які в той чи інший час говорили те саме, а потім, іноді соромлячись, іноді з гнівом, йшли до великих агентств, які могли представити їх кінозіркам, надіслати лімузини, щоб зустріти їх в аеропорту, забезпечити квитки в останній момент на бродвейські хіти, які були розпродані за кілька місяців, організувати телевізійні рекламні кампанії по всій країні та ділові обіди в найкращих ресторанах міста. - Обов'язково дайте мені знати, коли отримаєте свій прихований номер.

- Ви будете першим, кому я зателефоную, Роджере, — запевнила вона, і, на досаду Деймона, її голос був сповнений щирих емоцій.

- О, — промовив він, задавши питання, яке, як він знав, вона чекала, — як просувається робота над новою книгою?

Женев'єва зітхнула, і по телефону пролунав тихий, сумний звук.

- О, просто жахливо, — відповіла вона, — я ніяк не можу розпочати. Я пишу сторінку, перечитую її і розумію, що вона абсолютно жахлива, тож рву її і йду пекти пиріг, щоб не плакати.

- Не переймайтеся, — вмовляв Деймон, відчувши велике полегшення від її новин. - Початок завжди найважчий. І не тисніть на себе. Знаєте, нікуди не поспішайте.

- Вам доведеться навчитися бути терплячим щодо мене, — промовила вона.

- Я звик до письменницьких ступорів, — сказав Деймон, розуміючи, що йому слід схрестити пальці, вдаючи, ніби він сприймає цю жінку як представницю суворої і страхітливої професії. - Вони приходять і проходять. Ну, ще раз вітаю і не забувайте — якщо я вам знадоблюся, просто зателефонуйте.

Він поклав слухавку. Якщо пощастить, подумав він, вона спече сотню пирогів, перш ніж закінчить нову книгу, а він вже давно залишить контору і переїде до маленького будиночка в Олд Лаймі на березі затоки. Принаймні, подумав він, поклавши слухавку, Заловські не дістався до неї. Якби дістався, вона б точно запам’ятала це ім’я.

Він неспокійно ходив скрізь по квартирі. Він приніс додому довгий рукопис, щоб прочитати його протягом вихідних, взяв його і спробував прочитати кілька сторінок, але вони не мали для нього сенсу, і він відкинув його вбік. Він пішов у спальню і ретельно застелив ліжко, чого не робив з дня свого одруження. Женев'єва Долджер зі своїми пирогами, він зі своїм ліжком. Він подивився на годинник. Шила повернеться додому лише через шість годин. Неділі без неї були безглуздими. Він вирішив вийти на прогулянку, поки не настане час ланчу. Але саме коли він одягав пальто, задзвонив телефон. Він дав йому продзвонити шість разів, не рухаючись до апарату, дивлячись на нього і сподіваючись, що той, хто дзвонить, втомиться чекати і перестане. Але телефон задзвонив усьоме. Він підняв слухавку, очікуючи почути важкий, хрипкий голос. Але це була жінка, чий рукопис він приніс додому і який не зміг читати у даний час.

- Я просто хотіла дізнатися, чи ви вже дочитали мою книгу, — сказала жінка.

Найкращим у ній був саме її голос, глибокий і мелодійний. Два роки тому він мав з нею короткий роман. Шила, дізнавшись про це від подруги, сказала, що жінка кинулася йому на шию. Це були слова Шили. Вперше це висловлювання було точним. Після їхньої другої зустрічі жінка повідомила:

- Я мушу вам сказати. У вас найсексуальніше обличчя з усіх чоловіків, яких я коли-небудь зустрічала. Коли ви входите у кімнату, це ніби бик виходить на арену.

Вона провела рік в Іспанії, занадто багато читала Хемінгвея, і її мова була насичена іберійськими образами. Якби вона вжила слово «cojones»,* він не торкнувся б ані її, ані її рукопису. Але вона стрималася, і він піддався, хоча ніколи не думав про себе в тих термінах, якими вона його описала. Насправді він вважав, що, заходячи в кімнату, він шаркає ногами. І він ніколи не бачив бика з такими блідо-сірими очима. Погляньте на себе у дзеркало і побачите чуже обличчя. Жінка була досить вродлива і досить інтелектуальна, непогано писала і підтримувала своє тіло у формі, щодня відвідуючи заняття у тренажерному залі. Йому лестило, що така жінка доклала стільки зусиль, щоб затягнути його в своє ліжко. У його віці. Ну, шістдесят з гаком років — це ще не край могили. В один із своїх рідкісних гірких моментів Шила сказала йому:

- Ви марнуєте себе на жінок.

Шлюб не вилікував його від цієї слабкості. Зв'язок був приємним, але не більше того.

- Мені подобається те, що я поки що прочитав, — сказав він. Він уявив її голою на ліжку, з тугими цицьками та накачаними у тренажерному залі ногами. Він мало не запросив її на обід, але потім передумав. Не додавайте нічого до свідчень, які хтось збирає проти вас.

- Я спробую закінчити її до вечора. Я вам зателефоную, — додав він.

Потім він вийшов і безцільно блукав вулицями Грініч Віллиджу. Ніхто, здавалося, не стежив за ним. Зазвичай у неділю вони з Шилою їли пізній ланч в маленькому італійському ресторанчику, який обом подобався. Buon giorno, Signor, Signora, va bene?* Кілька років тому там застрелили гангстера. Спагетті з соусом із молюсків. Затишні недільні полудневі години, коли вони могли разом розслабитися і забути про стрес минулого тижня та прийдешнього за пляшкою к'янті.

Ресторан був переповнений, і йому довелося чекати на вільний столик, а власник поцікавився станом здоров'я відсутньої синьйори. Галасливі люди за іншими столиками змусили його почуватися самотнішим, ніж будь-коли, і півпляшки вина не покращило ситуацію. Під час їжі він розмірковував, як це — бути застреленим у маленькому італійському ресторані.


РОЗДІЛ ТРЕТІЙ


Коли він повернувся після ланчу, у щілині його поштової скриньки знаходився аркуш паперу, наполовину засунутий всередину. Він подивився на нього з побоюванням, завагався, перш ніж торкнутися його, а потім все ж таки витягнув. Аркуш вирвали з альбому для ескізів, а повідомлення на ньому, написане жирним чорним олівцем, було від Грегора. «Ми проходили повз, — йшлося в повідомленні, — і подзвонили у ваш дзвінок. Ніхто не відповів. Ви ховаєтеся від нас? Друзі повинні бути вдома в неділю. Ми святкуємо. Я розповім вам про це, коли побачу. Ми хочемо поділитися своєю радістю з товаришами. Якщо ви прочитаєте це до півночі, приходьте до нас. Це буде свято в угорському стилі. Буде вино, жінки і тверда ковбаса. Принаймні одна жінка і одна ковбаса. Avanti».

Деймон посміхнувся, прочитавши записку, а потім, піднімаючись сходами до квартири, подивився на годинник. Ще не було третьої години, а Шила мала повернутися додому тільки о шостій. Йому завжди подобалося бачитися з Грегором Кодаром і його гостинною та талановитою дружиною. Крім того, Деймон представляв драматурга, чию п'єсу мали почати репетирувати у вересні, і він сподівався, що Грегор зможе зробити декорації. Грегор, розповідаючи про процес своєї американізації, сказав йому, що розпочав ходу на захід, коли русняві увійшли в Будапешт у 1956 році, і не зупинявся, поки не дійшов до Нью Йорка.

- Що б там не сталося, — якось зізнався Грегор Деймону, — я знав, що це буде погано для людського існування. Тож я запитав себе: чи являюся я, Грегор Кодар, людиною? Я зважив усі «за» і «проти». І вирішив, що так, можливо, я людина не найвищого розряду, але все ж таки належу до цієї категорії.

Тоді йому було двадцять, він був безгрошівним студентом-художником, і перед тим, як влаштуватися в Нью Йорку, пережив кілька жахливих періодів, про які ніколи не розповідав. І він ніколи не розкривав, чи залишив позаду якусь родину.

Хоча він пишався тим, що є угорцем (цивілізований народ, який завжди опинявся не в тому столітті, — так він описував своїх співвітчизників), він не був сентиментальним щодо цього.

- Середня Європа, — казав він, — схожа на коралові атоли в Тихому океані. Приплив настає — ти його не бачиш. Відплив настає — він там. Найкраще, що можна про нього сказати, — це те, що він становить небезпеку для судноплавства. Коли я п’ю токайське вино і трохи сп'янію, мені здається, що в ньому відчувається присмак крові та морської води.

З високим чолом і рідким чорним волоссям, що відступало від лоба, м'якою, архаїчною посмішкою і круглим, комфортним животиком середнього віку, він виглядав, як колись сказав йому Деймон, як Будда, що розмірковує над пустощами.

Він говорив з м'яким, дивним акцентом, його смагляве мадярське обличчя освітлювали глибокі, глузливі очі, а губи, з додатковим невеликим піднятим вигином, наче декоративний лук, який призначений для прикраси стіни, а не для вбивства, створювали враження, що ніщо з того, що він говорив, не слід сприймати серйозно. Однак він був відданим і талановитим художником і, крім своїх картин, які виставлялися в галереях по всій країні, створював декорації для багатьох бродвейських вистав. Малював він повільно і ретельно, відмовляючись від десятків замовлень на вистави, які йому не подобалися, тому не міг дозволити собі жити як багатій, але жартував зі своєї бідності в порівнянні з достатком своїх більш поступливих колег.

Його дружина Ебба, кремезна, довготелеса, мила жінка з виснаженим обличчям прикордонниці, походила зі шведської родини в Міннесоті і була театральною костюмеркою. Крім того, що вони були відданою і соціально дуже успішною парою, вони разом утворили надзвичайно корисну робочу команду.

Деймон не мав уявлення, що саме святкував Грегор, але кілька годин галасу і розмов у їхньому великому горищі біля річки Хадсон, який Кодари перетворили на студію, де вони могли і працювати, і жити, були б, безперечно, кращими, ніж самотнє задумливе проведення довгого недільного дня.

Про всяк випадок, якщо Шила приїде раніше, ніж було заплановано, він залишив записку, в якій сказав, що він у Грегора і що вона має зателефонувати. Шила любила цю пару і навіть одного разу сиділа досить спокійно, щоб Грегор міг намалювати її портрет минулого літа, коли Кодари відвідали їх у Коннектикуті. Грегор не був задоволений своєю роботою і залишив її на мольберті у своїй майстерні, щоб час від часу допрацьовувати.

- Проблема в тому, Шило, — сказав він їй, — що ви благородна: обличчя, фігура, характер, все, а в сучасному світі вже не роблять фарб, щоб відобразити благородство. Принаймні, не в людях. Люди просто більше не виглядають благородними. Тільки деякі собаки, ньюфаундленди, золотисті ретривери, ірландські сетери. Дайте мені час, дайте мені час. Я повинен повернутися в п'ятнадцяте століття. Це не коротка поїздка на метро.

Грегор привітав Деймона обіймами, а Ебба сором’язливим поцілунком у щоку. Грегор, який мав власні уявлення про те, як повинен одягатися художник, був одягнений у картату фланелеву сорочку з великою яскраво-помаранчевою вовняною краваткою та в мішкуваті вельветові штани. Він мав на собі товстий шоколадно-коричневий твідовий піджак, який носив навіть у найспекотнішу погоду. Виглядало так, ніби колись у своєму житті він так змерз, що вже ніколи більше не зможе достатньо зігрітися.

На відміну від майстерень інших художників, тут не було виставлено жодної роботи Грегора. Портрет Шили на мольберті був накритий тканиною, а всі інші полотна були складені обличчям до стіни.

- Я боюся, — пояснював Грегор, — дивитися на те, що я вже зробив, коли працюю над чимось іншим. Якщо я втомлений або переживаю важкий період, у мене виникає велика спокуса піти легким шляхом — сплагіатити самого себе. Коли я п’яний, пізно вночі, закінчивши всі денні справи, я дивлюся на них. Я сміюся або плачу, а потім знову ховаю їх.

Деймон з полегшенням побачив, що це була не велика вечірка, а лише пан Джеймс Франклін з дружиною, з якими він кілька разів зустрічався раніше разом із Грегором. Вони були власниками галереї, якою разом керували на проспекті Медісон. Обоє Франкліни носили значки «Ні - ядерній бомбі», і Деймон пригадав, що читав про те, що того дня відбулася демонстрація проти ядерної зброї.

Також там була приємна, вродлива жінка на ім'я Беттіна Лейсі, років шістдесяти, яка в минулому мала чоловіка, а тепер антикварну крамницю. Всі пили вино, як і обіцяв Грегор, а на великому блюді були розкладені тонкі скибочки твердої угорської ковбаси, гарніруванні редискою.

Після привітань і коли всі всілися за великим круглим столом з натертого дерева, як це прийнято в Європі, Деймон запитав:

- А що це за святкування?

- Все у свій час, друже, — відповів Грегор. — Спочатку випийте.

Він налив Деймону трохи вина. Деймон побачив етикетку. Це було токайське вино. Коли він спробував його, то не відчув на смак ані крові, ані морської води.

- Далі, — сказав Грегор, — Беттіна повинна розповісти свою історію. А після цього буде святкування. Беттіна...

Він зробив широкий жест, розливши трохи вина, у бік жінки, яка керувала антикварною крамницею.

- Грегор, — заперечила пані Лейсі, — ви всі щойно це почули.

- Але не Роджер, — наполіг Грегор. — Я хочу побачити, що він про це думає. Він практичний і чесний чоловік, і я ціную його думку про все, чого сам не розумію. Починайте.

- Ну, — промовила жінка, не зовсім неохоче, — це про мою дочку. Я, здається, вам розповідала, що вона навчається в Ромі...

- Так, — погодився Деймон.

- Крім того, вона намагається звертати увагу на будь-який антикваріат — меблі, старовинне срібло, подібні речі, які можуть з’явитися в Італії і які могли б мене зацікавити. Минулої неділі неподалік від Роми відбувся великий антикварний ярмарок, і вона сказала мені, що поїде туди і напише мені про те, що побачила і що там було. Два дні тому я отримала від неї листа, в якому вона пояснювала, чому не поїхала, хоча й орендувала машину, щоб поїхати туди. - Жінка відсьорбнула вина, ніби історія, яку вона мала розповісти, була болючою і їй потрібно було набратися сил, щоб її розповісти. - Коли вона прокинулася в неділю вранці, ще не встигнувши встати з ліжка, вона написала, що відчула щось, чого ніколи раніше не відчувала — жахливе передчуття, страх. У вакуумі, сказала вона, без причини. Вона виявила, що ледве може зібратися з силами, щоб приготувати собі сніданок, а від думки, що їй доведеться виїжджати з міста на автомобілі, вона розплакалася. Вона була зовсім сама і відчувала себе дурною, але не могла перестати плакати. А вона не з тих дівчат, які легко плачуть. Навіть коли була немовлям. Вона тремтіла, і їй знадобилося більше години, щоб одягнутися. Це відчуття не покидало її весь ранок, а насправді й весь день, і вона навіть не забрала авто. Вона просто сиділа на сонці в садах Боргезе, не дивлячись ні на кого і не розмовляючи ні з ким, поки не стемніло, а потім повернулася додому, лягла в ліжко і заснула мертвим сном, прокинувшись тільки о дев'ятій годині наступного ранку. - Пані Лейсі зітхнула, на її обличчі відбився смуток, ніби вона відчувала провину за те, що не змогла втішити дочку в такий день. Вона спробувала посміхнутися і продовжила. - Що б то не було, від чого вона страждала напередодні, минуло, і вона почувалася добре та відпочилою, тож пішла по ранкову газету по дорозі до бібліотеки, де працювала. Тоді вона побачила заголовки. У старому дерев'яному будинку, де проводився ярмарок, сталася жахлива пожежа, всі двері були зачинені, і загинуло тридцять людей.

Вона видихнула, ніби розповідь виснажила її

Там у кімнаті на кілька хвилин запала тиша.

- Ви вірите в передчуття, пане Деймон? — запитав Франклін. Він був пристойною, діловою людиною, яка мала справу з відомими величинами. З його тону Деймон міг зрозуміти, що той не хотів надавати надто великого значення історії про дочку.

- Ну, — вимивив Деймон, більш вражений розповіддю жінки, ніж хотів би показати, — звичайно, Юнг, а потім Артур Кестлер...

- Але вони ніколи нічого не довели, — зауважив Франклін. — А ви, Грегоре?

- Я вірю в усе, що не можна довести, — відповів Грегор. — Гадаю, нам усім потрібно ще по одному келиху.

Коли він пішов на кухню за ще однією пляшкою холодного вина, пані Лейсі сказала:

- Вибачте. Я не хотіла зіпсувати вечірку Грегора. Звичайно, що б це не було, я буду дякувати Богові за це до кінця своїх днів.

Після її слів настала невеличка незручна тиша, і святковий настрій на мить зник.

- А що це за святкування? — запитав Деймон, щоб відволіктися від роздумів про тривожний сенс поведінки дочки пані Лейсі і полегшити стан розмови.

- Ми отримали спільний грант від фонду, — пояснив Грегор, — Ебба і я. На рік у Європу. Чималий. Щоб освіжити наші таланти у джерелі культури. - Він посміхнувся. - Музеї, опера, церкви, багаті вечері, французькі вина. Це краще, ніж талони на харчування. Америка — щедре місце. Нафтові компанії, Конгрес, нові Медічі. І без жодних зобов'язань. Мені не доведеться малювати картини нафтових вишок або портрети президентів корпорацій чи їхніх дружин. А Еббі не доведеться створювати костюми для дочок-дебютанток. Запевняю вас, ми будемо хорошими капіталістами, ми не розкидатимемось грошима. Ми виїжджаємо за тиждень. Що сталося, Роджере, ви не виглядаєте задоволеним?

- Звісно, я радий, — сказав Деймон. — За вас. Але я сподівався, що ви подивитеся сценарій, який я представляю. П'єсу мають поставити восени, і я сподівався, що ви зацікавитеся.

- П'єса — це одна декорація, два персонажі, я правий? — запитав Грегор.

Деймон засміявся.

- Три, — сказав він.

Грегор кивнув.

- У Шейкспіра було, мабуть, тридцять, сорок персонажів, двадцять різних сцен.

- Шейкспіру не доводилося мати справу з Шубертами,* банками, профспілками.

Грегор знову кивнув.

- Бідний Шейкспір. Позбавлений такого цінного досвіду. Це відобразилося на його творчості, чи не так? Роджере, мої дорогі друзі, театр у Нью Йорку зменшився до розмірів зневодненого волоського горіха. Продавець краваток на тротуарі. Знайдіть собі тесляра або дизайнера інтер'єрів. Опишіть мені декорації, коли вистава вийде. Я буду в Ла Скала дивитися «Чарівну флейту». Спальні, вулиці, сотня акторів, статуї, пекельний вогонь. Коли знайдете п'єсу з потягами, що в'їжджають на станції, соборами, палацами, лісами, арміями на марші, сценами з натовпом, двома сотнями костюмів, усіма різними, зателефонуйте нам. Америка, найбагатша країна світу, а п'єси з однією сценою, диван психіатра, лікар і пацієнт. Акт перший: «Я в неспокою, докторе». Акт другий: «Я все ще в неспокою, докторе». Кінець.

Деймон засміявся.

- Ви, Грегоре, трохи суворі до своїх сучасників, — сказав він. — Є й хороші п'єси.

- Обмежені, обмежені, — похмуро відповів Грегор.

- Я знайду для вас мюзикл.

- Так, — промовив Грегор. — Рік роботи, два роки, тисяча ескізів, істерика, витрати, яких вистачило б, щоб півроку годувати всю Камбоджу, закриття за одну ніч. Après moi, le deluge.* Гільйотина наступного тижня. Я не з тих, хто терпить марнотратство. Я ніколи нічого не викидаю, нічого, ні шматочка мотузки, ні тюбика фарби, в якому залишилася хоч одна крапля фарби.

- Як завжди, Грегоре, — добродушно визнав Деймон, — з вами не посперечаєшся.

Грегор радісно посміхнувся.

- Якби тільки всі були такими мудрими, як ви, друже мій. Я надішлю вам листівку з Флоренції. А тим часом, якщо знайдете художника, який шукає гарну велику студію за низькою ціною на рік, надішліть його до мене. Але він має бути гіршим художником, ніж я. Я не зможу насолоджуватися Європою, якщо знатиму, що хтось використовує моє приміщення для створення шедеврів. Але не таких, як ті, що виставляє в галереї мій друг Джим Франклін — дві лінії на полотні розміром 80 на 80, фон, нанесений акриловою фарбою. Я можу терпіти посередність, але не осквернення.

Він грізно поглянув на Франкліна.

- Та годі вже, — сказав Франклін, не ображаючись. — Я ж вас теж виставляв.

- Скільки полотен продалося?

- Одне.

- Ха! — пирхнув Грегор. - Ви змусили їх поклонятися геометрії. Округлість, пристрасть, захоплення, захоплення людським обличчям і фігурою — всьому цьому kaput. Я — бездомний пес у вашій галереї.

Це, вочевидь, було болючим питанням для Грегора, і добрий гумор зник з його голосу.

- Грегоре, будь ласка, — сказала Ебба. — Джим не несе відповідальності за останні п'ятдесят років сучасного мистецтва.

- Він вчиняє тяжкий злочин, – похмуро заявив Грегор. – П'ятнадцять демонстрацій на рік. Подивіться на них з їхніми значками.

Франклін свідомо навмисно торкнувся значка на лацкані.

– Що поганого в тому, що я проти ядерної війни? – запитав він у захисному тоні.

– Я не скаржуся на те, що ви проти ядерної війни, – голосно сказав Грегор. - Але я проти значків. Що вони проголошують? Я належу до суворої категорії, визначеної кимось іншим, я слухаю, я роблю те, що мені кажуть, — проголошує значок. Я пристосовую себе, навіть якщо це означає вирізання половину мозку, ось що вони проголошують. - Тепер він був у повному розпалі, вже не жартуючи. - Маршируючи проспектами Америки.

- Я запрошую вас приєднатися до нас під час наступної демонстрації. Побачите все на власні очі, — сказав Франклін, все ще зберігаючи спокій, хоча Деймон бачив, що його роздратувала атака художника.

- Коли ви зберете рівну кількість руснявих, чехів, угорців, східних німців, поляків, естонців, латвійців, кубинців марширувати з однаковими значками, – сказав Грегор, майже задихаючись від зусиль виголошення списку назв, – я маршируватиму з вами. Тим часом у Кремлі, коли вони бачать у газетах фотографії американців, британців, французів, які марширують, регочуть і відправляють ще сто тисяч солдатів до Афганістану, і вибирають на секретній карті найкращі будинки в Америці, на Парковому проспекті, в Хемптоні, Беверлі Хіллз, де житимуть комісари, коли доберуться сюди.

— Грегоре, — різко сказала Ебба, — перестаньте бути таким угорцем. Це не Будапешт.

— Ніхто ніколи не перестає бути угорцем, — відповів Грегор. — І тим більше після того, як побачив русняві танки на бульварах.

— І що з того? — роздратовано запитав Франклін. — Нам що, одразу починати скидати бомби?

Грегор взявся за голову і задумливо нахмурився.

- Мені потрібно випити, перш ніж відповісти. Серйозне питання». - Він налив собі повний келих вина, зробив довгий ковток і поставив келих на стіл. - Я проти ядерної війни, яка нас чекає, незалежно від того, хто буде воювати. Я змирився. Так чи інакше, людство не може чекати, поки це станеться. Я бачу один вихід. Певний тип ядерної зброї. Деякий час тому люди здійняли великий галас навколо цього. Чому, я не знаю. Нейтронна бомба. Тридцять п'ять тисяч, сорок тисяч ядерних боєголовок, кінець світу за тридцять секунд, чоловіки, жінки, діти, птахи в повітрі, риби в морі, не залишиться міст, не залишиться нічого. Але нейтронна бомба була винайдена поетом, філософом, поціновувачем мистецтва. Звичайно, він каже, що після того, як він закінчить розрахунки, світ буде знищений. Але нейтронна бомба щось залишає. Звичайно, вона вбиває всіх людей, але залишає будівлі, церкви, музеї, бібліотеки, натюрморти, статуї, книги, залишає щось для двох-трьох сотень людей, що залишаться, індіанців на Амазонці, ескімосів на Північному полюсі, щоб почати все спочатку. Великий скандал. Всі хочуть повного знищення — ми зникнемо, будівлі зникнуть, книги, картини теж зникнуть. Почніть парад мого типу, я піду з вами.

- Грегоре, — промовила пані Франклін, вперше заговоривши, — у вас немає дітей, тому ви можете так говорити.

- Правда, — тихо мовив Грегор, — у нас з Еббою немає дітей. Це не наша вина. Це Божа вина.

Він нахилився до Ебби, яка завжди сиділа якомога ближче до нього, і поцілував її в щоку.

Деймон встав. Розмова стурбувала його більше, ніж він хотів показати. Він не міг не замислитися, чи в разі остаточного вибуху, який, напевно, знищив би пана Заловські, чи зрадів би він цьому.

- Мені краще повертатися. Шила має незабаром приїхати, а вона не любить заходити в порожній будинок.

Йдучи додому, він вже не був певен, що це було гарною ідеєю прийти до Грегора того дня. По-перше, він заздрив Кодарам, які мали провести рік у Європі. Як би було чудово, подумав він, просто купити квитки для себе і Шили і завтра полетіти до Парижа чи Роми, залишивши позаду всі обов'язки, контракти, справи, погрози, знаючи, що протягом дванадцяти безтурботних місяців можна забути про все це. Перевага бути художником.

І атмосфера в студії не сприяла веселощам. Доповідь Беттіни Лейсі про досвід її дочки був, м'яко кажучи, тривожним, з його тінню жахливої смерті, навіть незважаючи на те, що дочка залишилася живою. І чорний гумор Грегора про нейтронну бомбу, якщо це можна було назвати гумором, викликав побоювання, які, як і всі чоловіки та жінки його часу, Деймон намагався придушити, наскільки це було можливо.

Деймон подумав, що було б краще, якби він не прийшов додому після ланчу і не знайшов записку Грегора, а просто пішов би у бар, перехилив би пару чарок і подивився бейсбольний матч по телевізору.


РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ


Коли Шила не повернулася додому до сьомої години, він почав хвилюватися. Вона сказала, що повернеться до шостої, і була напрочуд ретельною у своїх звичках. Він шкодував, що не зателефонував їй вранці додому до її матері і не сказав, щоб вона повернулася до заходу сонця, бо не хотів, щоб вона йшла сама в сутінках п'ять кварталів від гаража, де вона мала залишити машину, яку їй позичила для поїздки її подруга. Він міг би сказати, що останніми днями у Вілледжі була хвиля пограбувань, що, втім, не було б далеко від істини.

О восьмій годині він вже майже готовий був зателефонувати в поліцію і нервово ходив по кімнаті, коли почув клацання у замку. Він поспішив до дверей і обійняв її, міцно притиснувши до себе, коли вона увійшла в маленький передпокій. Зазвичай вони віталися коротким поцілунком у щоку, і вона здивовано відступила від його обіймів.

- Боже, — сказала вона, — що це все означає?

- Ви запізнилися. - Він підняв її маленьку сумочку. - Ось і все.

- У такому разі, — посміхнулась вона, — я буду запізнюватися частіше.

Коли вона посміхалася, її обличчя повністю змінювалося, і навіть після довгих років шлюбу він все ще обожнював це. У спокої її обличчя було серйозним і похмурим, і вона нагадувала розсудливі фотографії селянок, які часто можна побачити в ілюстрованих книгах про Італію. Одного разу він сказав їй, що її посмішка повертає її до Америки.

- Як там було у Вермонті? — запитав він.

- Мені пощастило, що у мене є тільки одна мати, — відповіла вона. - А тут як було?

- Самотньо. Я зберіг для вас дублікат кросворду.

- Дорогий чоловіче, — сказала вона. Вона скинула пальто. - Я збережу його на потім. Зараз я просто хочу освіжитися і причесатися, а потім ви приготуєте мені випивку і відведете мене в гарний ресторан, де ми зможемо нормально поїсти. Моя мати стала вегетаріанкою з того часу, як я востаннє була у неї. Менопауза на кухні. - Вона примружилася, дивлячись на стельове світло, яке вони рідко вмикали, але яке зараз яскраво світило, як і всі інші лампи в кімнаті. У її віці, сказала якось вона, вона залишає верхнє освітлення для своїх ворогів. - Що ви тут робили — фотосесію Кролик Року для журналу «Плейбой»?

- Я шукав номер телефону, – збрехав він. Він вимкнув стельове світло. - Напої – це гарна ідея, але я думав, що ми можемо щось з'їсти тут – яйця, все, що є в консервах. Я пізно і багато з'їв за ланчем, і не голодний.

Пояснення вже почалися, але було зарано пояснювати, чому він віддав перевагу власному дому перед тим, що могло чекати на нього дорогою до ресторану на розі кварталу.

- О, та годі вже, Роджере, — сказала Шила. - Недільний вечір.

Він завагався, майже попросив її сісти, щоб розповісти їй всю історію. Але не схотів псувати їй повернення додому. Якщо зможе цього уникнути, він ніколи не розповість їй.

- Тоді ресторан, — погодився він. - Я приготую вам напій.

Вона пильно вгледілася в нього. Він впізнав цей погляд. Він називав його її «лікарняним поглядом». Він познайомився з нею, коли лежав у ліжку з ногою на витяжці після того, як його збило таксі. Він перебував у напівприватній палаті разом із чоловіком на ім'я Б'янчелла, якого також збило авто і який був неодруженим дядьком Шили. Вони з Шилою стали дуже близькими, головним чином тому, що поділяли однакову безнадійну думку про матір Шили, яка була сестрою Б'янчелли.

Ці двоє чоловіків подружилися у спільній біді. Деймон дізнався, що Б’янчелла, невеликий, смаглявий, привабливий чоловік із сивим волоссям, мав автомайстерню в Олд Лаймі в Коннектикуті, і приїжджав до Нью Йорка лише раз на рік, щоб побачити свою племінницю.

- У Олд Лаймі такого б ніколи не сталося, — пожалівся Б’янчелла, сумно постукуючи по накладеному гіпсу, що сягав до стегна. – Моя мати мене попереджала, щоб я тримався подалі від великих міст.

- Я живу в Нью Йорку вже багато років, — втішив Деймон, — і я зійшов з краю тротуару так само, як і ви.

Вони посміялися над своєю спільною необережністю. Обидва одужували і могли собі дозволити сміятися.

Шила приходила провідувати дядька щодня після роботи в дитячому садку, і саме в напівприватній палаті Деймон помітив її лікарняний погляд. Б'янчелла завжди намагався виглядати веселим і не скаржитися, коли його племінниця заходила до палати, незалежно від того, наскільки поганим був для нього день до того моменту. А він мав кілька дуже поганих днів, лежачи в ліжку навпроти Деймона. Але, лише поглянувши на нього, коли вона заходила до кімнати, Шила казала:

- Не намагайтеся мене обдурити, дядьку Федеріко, що сьогодні не так? Медсестра вам набридає, лікар вам робить боляче, що?

Вона незмінно мала рацію. За три тижні, що вона приходила до палати, вона також більш-менш усиновила і Деймона, і його спроби стоїцизму були відкинуті темною, вродливою молодою жінкою з серйозними очима, і знову і знову вона змушувала його зізнатися, що з ним не все гаразд, що йому не дають достатньо заспокійливих, щоб він міг спати, що його скарги лікарям на те, що гіпс занадто тугий, ігноруються. Вона зробила себе непопулярною серед лікарів і деяких медсестер своїми вимогами негайної процедури, але, спостерігаючи, як вона поправляє подушки дядька, вмовляє його з'їсти принесені нею ласощі, які вона наполягала, щоб і Деймон розділив, заспокійливо розмовляє з дядьком низьким, багатим голосом про новини в родині, розважає його гірко-комічними анекдотами про свою матір, розповідає йому про вистави, на які вона ходила, про виступи дітей з її класу, Деймон почав з нетерпінням чекати її післяобідніх візитів як кульмінації кожного дня.

Вона брала на себе завдання знаходити вази для величезної кількості квітів, які надсилали Деймону його друзі, і поводилася холодно і коректно, хоча й не дуже привітно, коли її візити збігалися з візитами деяких дам із знайомих Деймона. Вона була спокійною і коректною, і Деймон міг зрозуміти, коли Б'янчелла, кістлявий і змучений болем старий, сказав про свою племінницю:

- Коли вона кладе руку мені на чоло, щоб перевірити, чи немає у мене лихоманки, я відчуваю, що вона лікує мене краще, ніж усі лікарі, медсестри та ін'єкції разом узяті.

Коли Деймон провів у лікарні два тижні, він вирішив, що його розлучена дружина та більшість дівчат і жінок, яких він знав, були нестерпно легковажними та непостійними в порівнянні з Шилою Бренч - її дівоче прізвище, - і що, незважаючи на різницю у віці (йому було за сорок, а їй двадцять п'ять), він одружиться з нею, якщо вона погодиться.

Але її чутливість, цілком прийнятну в лікарні, іноді було важко витримати в тривалому шлюбі, і тепер, в перші хвилини після її приїзду, знімаючи рукавички, які вона носила за кермом, вона сказала:

- Ви виглядаєте жахливо. Що сталося?

- Нічого, – різко відповів він, роздратованим тоном, що іноді зупиняло її запитання. - Я цілий день читав і намагався вирішити, що не так з рукописом і як його можна виправити.

- Це щось більше, – сказала вона, вперта як селянка. Він говорив їй це не раз. - Ви снідали зі своєю колишньою дружиною, – заявила вона звинувачувально. - Ось що це. Ви завжди повертаєтеся після зустрічі з нею такий ніби в вашій голові розкати грому. Що сталося — вона знову хоче більше грошей?

- До вашого відома, я снідав сам і не бачив свою колишню дружину більше місяця. - Він був радий можливості звучати невинним і щиро ображеним.

- Що ж, — промовила Шила, — тоді виглядайте краще — або хоча б інакше, коли ми підемо на обід. - Вона посміхнулася, закінчивши суперечку, принаймні на даний момент. - Це я повинна виглядати як гроза після двох днів з Мадонною.

- Ви виглядаєте прекрасно, — сказав він і саме це мав на увазі. Хоча модельні агентства ніколи б не обрали її для зйомок у модних журналах, бо мала суворі, виразні риси обличчя, великі темні очі, шорстке, густе чорне волосся, підстрижене до плечей, сильне, пишне тіло з оливковою шкірою з роками стали для нього еталоном, за яким він оцінював гідність і характер жінок.

Незважаючи на це, він відчував короткочасне, але непереборне тяжіння до багатьох жінок і, як і у випадку з іберійською красунею, насолоджувався компанією декількох з них: довгі роки радісного холостяцького життя після розлучення були присвячені двом речам — роботі та бажанню, і його друге одруження не змінило його в цьому плані. Він не був релігійною людиною, хоча, коли його змушували замислитися над релігією, він обирав агностицизм. Проте він мав почуття гріха, якщо бажання само по собі було гріхом. Він не богохулив, не свідчив неправдиво, не крав і не вбивав, хоча час від часу жадав дружину свого сусіда. Його бажання було сильним і природним, і він докладав дуже мало зусиль, щоб його стримати, хоча, коли це було можливо, він намагався не завдавати шкоди ні собі, ні своїм партнерам, задовольняючи його. Нью Йорк тими роками не був центром стриманості. У молодості він був привабливим чоловіком, і, як це зазвичай буває з людьми, які були гарними в молодості, навіть коли вік залишив суворі сліди на його зовнішності, він поводився невимушено і впевнено. Він не намагався приховати цю сторону свого характеру від Шили. У будь-якому разі, це було б неможливо — вона бачила низку жінок, які приходили до нього в лікарняну палату і розставляла квіти, які вони йому надсилали. Дама з Іспанії розлютила Шилу своєю нерозсудливістю. Чесно кажучи, це дратувало і його, і він відмовився від цієї дами з полегшенням, і за два роки, що минули з часу їхнього розставання, ніякої іншої вже не було.

Він ніколи не розпитував Шилу про її любовні зв'зки ні до весілля, ні після нього, і ніколи не благав про пробачення. Загалом, хоча в них і бували бурхливі періоди, вони були щасливі разом, і, як і сьогодні ввечері, він завжди відчував піднесення, коли вона заходила у двері. Егоїстично, він радів, що був набагато старший за неї і що помре раніше за неї.

Тепер, коли Шила стояла перед ним, благополучно повернувшись додому, він знову обійняв її і поцілував у губи, знайомі м'які губи, які іноді могли стати впертими і суворими, але були такими солодкими навпроти його власних.

- Шил, — пробурмотів він, все ще тримаючи її і шепочучи їй на вухо, — Я такий радий, що ви повернулися. Ці два дні здалися мені століттями.

Вона знову посміхнулася, торкнулася його губ кінчиком пальця, ніби щоби він замовк, і пішла в спальню. Те, як вона йшла, випрямившись, не хитаючись, з піднятою головою, що залишалася нерухомою, на відміну від решти тіла, нагадало йому, і не вперше, про дівчину, яка йому подобалася і з якою він мав зв'язок одразу після приїзду до Нью Йорка. Вона була молодою актрисою, смаглявою і, як і Шила, мала італійську матір. Десь у її генах, як і в Шили, мабуть, була расова пам'ять про жінок з важкими глечиками на головах, що крокували сонячними стежками Калабрії. Її звали Антуанетта Бредлі, і він був у неї закоханий добрячу частину року, і думав, що вона теж його кохає, і вони навіть говорили про одруження. Але виявилося, що вона кохала одного з його найкращих друзів, Моріса Фіцджеральда, з яким він ділив квартиру на Манхеттені. Вони підкинули монету, щоб вирішити, хто залишить собі квартиру, і Деймон програв.

- Пощастило в жеребі, — сказав Фіцджеральд, коли Деймон почав пакувати речі.

Антуанетта Бредлі та Моріс Фіцджеральд через деякий час вирушили до Лондона, і Деймон чув, що вони там одружилися і стали британськими мешканцями. Він не бачив їх уже тридцять років, але все ще пам'ятав, як ходила Антуанетта і як Фіцджеральд сказав: «Пощастило в жеребі».

На кухні, дістаючи лід для напоїв, спогад змусив його зітхнути і повернув його у часи до війни і відразу після неї, коли він працював актором і все ще сподівався на прорив, який зробить його зіркою. Він грав не надто погано і отримував достатньо маленьких ролей, щоб жити досить задоволено, і йому ніколи не спадало на думку, що колись у майбутньому він спробує щось інше, крім театру і, можливо, кіно.

Саме під час репетицій однієї з п'єс наприкінці 1940-х років його життя змінилося. Пан Грей, який представляв драматурга, час від часу приходив на репетиції, і Деймон та він звикли вести тихі розмови в задній частині затемненого театру під час довгих перерв, коли Деймон не був потрібен на сцені. Пан Грей запитав його думку про п'єсу, і Деймон відверто сказав, що, на його думку, вона провалиться, і пояснив чому. Грей був вражений і сказав йому, що він обрав неправильну професію, і що, якщо йому коли-небудь знадобиться робота, то в конторі Грея для нього знайдеться вакансія.

- Ви були зі мною чесними щодо вистави, — сказав він, — і ви, очевидно, розумний і освічений молодий чоловік, і я можу застосувати вас. На сцені все інакше — ви мене не переконуєте, і я майже впевнений, що ви ніколи не переконаєте глядачів. Якщо ви спробуєте продовжувати кар'єру актора, на мою думку, ви закінчите як невдаха і розчарована людина.

Через два тижні після закриття вистави Деймон працював в конторі пана Грея.

Виносячи лід з кухні і наливаючи два напої, Деймон трохи скривився, згадавши слова пана Грея. Сьогодні ввечері, так би мовити, він знову вийде на сцену, де буде лише один глядач. Він постарається виступити якнайкраще, але з роками його акторська майстерність не покращилася, і він був майже впевнений, що, як і тоді, не буде переконливим. Попереду буде довга ніч.


- Олівере, — сказала Шила Оліверу Гебріелсену після того, як вони зробили замовлення на сніданок офіціантові в ресторані в центрі міста, де, як знала Шила, не було шансів зустріти її чоловіка, — причина, по якій я зателефонувала вам так рано вчора вранці, відразу після того, як Роджер пішов на роботу, полягала в тому, що я не хотіла, щоб він знав, чому я повинна була зустрітися з вами.

Вона запросила Олівера на ланч того ж таки дня, але він мав зустріч, яку не міг скасувати, а тепер був уже вівторок.

- Моя дружина поставилася з підозрою, — пояснив Олівер. — Вона не звикла, щоб жінки дзвонили мені під час ранкового сніданку, щоб домовитися про побачення. Вона каже, що ви згубно красиві. У старомодному сенсі. - Він посміхнувся і доторкнувся до руки Шили через стіл. - Найнебезпечніший вид, каже вона. І що я завжди шукаю матір, з якою можна переспати. Вона заздрить вам і намагається вас копіювати. Ви помітили, що з минулого року вона робить зачіску таку саму, як у вас?

- Я помітила. Якщо чесно, мені здалося, це трохи суворим для такого моложавого обличчя, — відповіла Шила. Вона не додала до опису слово «порожнє», хоча це зробило б образ більш точним. Вона не дуже любила Доріс Гебріелсен і вважала, що та не гідна Олівера.

- А одного разу я застав її перед дзеркалом, коли вона намагалася копіювати вашу ходу, — продовжив Олівер.

- Вона ніколи цьому не навчиться, — запевнила Шила, трохи роздратована цією картиною іншого шлюбу. - Вона має вроджену ходу. Вибачте, що я така злісна. Вона нагадує мені про те, наскільки я стара.

- Не переймайтеся цим, — сказав Олівер. — Вона іноді буває сварливою щодо вас. Сьогодні вранці вона сказала, що це дивно, що ви хочете побачитися зі мною наодинці. Вона дуже розлютилася, коли я сказав, що не маю уявлення, про що йдеться, і сказала, що знає, що я брешу. Вона каже, що ви, Роджер, вона і я — це не квартет, а тріо з половинкою, і ця половинка — вона.

- Мені шкода, — промовила Шила.

Олівер стенув плечима.

- Це їй на користь. Допомагає підтримувати необхідну напругу в шлюбі.

- Ну, вигадайте якусь історію, але не кажіть їй правду, бо це стосується Роджера, — попередила Шила.

- Я так і думав.

- І це суто між нами. Я була відсутня два дні, і, мабуть, щось сталося, поки мене не було. Він поводився дуже дивно — як для нього. Ви ж знаєте, як він любить ходити всюди пішки...

Олівер кивнув.

- Я страждаю від цього. Коли у нас призначена зустріч поза конторою, навіть якщо це на іншому кінці міста, він відмовляється брати таксі і зневажає автобуси. Я сказав йому, що куплю пару туристичних черевиків, щоб носити їх в конторі, але він ходить так швидко, що я всюди приходжу задиханий і вкритий потом. Це допомагає йому залишатися у формі, але мені це нагадує, що всі чоловіки в моїй родині померли рано від серцевих проблем.

- Гаразд,- мовила Шила, - у формі він чи ні, але в неділю ввечері, коли ми пішли на обід, він наполягав на тому, щоб взяти таксі, хоча ресторан був лише в десяти хвилинах ходьби, а потім таксі назад. Він сказав, що вулиці стали занадто небезпечними, щоб ходити по них вночі. А коли ми повернулися додому, він почав говорити про те, що власник будинку не полагодив домофон, і будь-хто може потрапити в будинок у будь-який час дня і ночі. І він сказав, що збирається встановити нові двері в квартиру, сталеві двері з ланцюжком, справжніми замками і вічком. І змінити наш телефонний номер на прихований. Знаєте, він не боязкий чоловік — я бачила, як він розборонив бійку на вулиці між двома величезними хуліганами — і я не могла з нього витягнути, чого він раптом так занепокоївся. Він навіть сказав, що, на його думку, нам слід переїхати — в один із тих великих нових жахливих багатоквартирних будинків із так званою системою безпеки — знаєте, телевізором у ліфтах, двома охоронцями біля входу та комутатором, де кожен повинен назвати своє ім'я і бути оголошеним. - Вона розгублено похитала головою. - Це так не схоже на нього. Він любить цю квартиру і зазвичай ненавидить будь-які зміни. Я роками прошу його пофарбувати стіни — фарба всюди облуплюється — а він відмовляється навіть слухати про це чи хоча б позбутися деяких книг, які нас завалюють.

Олівер кивнув.

- Коли я запропонував йому, що, можливо, нам час переїхати в більшу контору, він заричав, як ведмідь, і прочитав мені довгу лекцію про красу скромної поведінки.

- Правду кажучи, — визнала Шила, — я була приголомшена. Два коротких дні, і я повернулася до зовсім іншої людини. - Вона знову похитала головою. - Я намагалася витягнути з нього пояснення, але все, що він сказав, це те, що така епоха, і ми жили в раю для дурнів і він раптом це усвідомив. Я сказала йому, що це нісенітниця і не вірю йому, і, звичайно, ми посварилися, а потім серед ночі я почула, як він ходить по вітальні, і побачила, що він увімкнув усе світло. Зазвичай він спить так, ніби його хтось вдарив молотком по голові. Чесно кажучи, я хвилююся. Він розсудлива людина, а все це таке ірраціональне... Я хотіла побачитися з вами, щоб запитати, чи не помітили і ви чогось...

Олівер мовчки почекав, поки офіціант розставляв перед ними тарілки. Він трохи метушливо засовав руками і суворо подивився на Шилу через стіл, його бліді очі стали серйозними.

- Так, — сказав він, коли офіціант пішов, — є дещо. Вчора вранці, коли він прийшов в контору, він нишпорив навколо і постійно возився з замком на вхідних дверях, а ми ж завжди тримаємо їх відчиненими, невже хтось може у нас вкрасти, тисячу відхилених рукописів? І він сказав панні Волтон, нашій секретарці, щоб вона його замінила і встановила одне з тих маленьких віконець з куленепробивним склом, які є в банках, з системою гучномовців, через яку можна розмовляти. І він сказав, що ми маємо перестати піднімати слухавку, коли дзвонить телефон — відтепер тільки панна Волтон буде відповідати на дзвінки і з'ясовувати, хто телефонує і що йому потрібно, перш ніж сповіщати про це когось із нас. Я запитав його, чи він думає, що ми збираємося зайнятися торгівлею діамантами, а він відповів: «Це не жарт». Він сказав, що по всьому місту грабують контори, і що він знає секретарку, яку згвалтували за її робочим столом, коли вона була сама під час перерви на ланч. Ви ж знаєте панну Волтон — їй майже шістдесят, вона важить близько двохсот фунтів,* і я сказав, що їй це, мабуть, сподобається. «Олівере, — сказав він, — у вашому характері є фривольна сторона, яку я давно помітив, але про яку нічого не говорив. Зараз же я кажу вам, що не схвалюю цього». Тож я замовк.

- Що ви про це думаєте?

Олівер знову стенув плечима.

- Не знаю. Можливо, гроші. Він до них не звик. Я теж, до речі, але я не збираюся купувати куленепробивне скло тільки тому, що за двадцять років нам трапилася одна книга, яка стала бестселером. Старість?

- Людина не старіє за два дні, — нетерпляче відповіла Шила. - У нього є вороги?

- А в кого їх немає? Чому ви про це питаєте?

- Я чомусь відчуваю, що йому погрожували, поки я була відсутня, і він реагує на це.

- Незалежно від того, що ви ще можете сказати про нашу професію, — сказав Олівер, — вона мирна. Письменники не ходять і не вбивають людей, якщо тільки вони не Хемінгвеї,* а, на жаль, у нашому списку немає ніякого Хемінгвея. Звичайно, Мейлер порізав одну зі своїх дружин* кишеньковим ножем, але Мейлера у нас теж немає. - Він спробував втішаюче посміхнутися і знову поплескав Шилу по руці. - Можливо, це просто тимчасовий настрій. Можливо, він був меланхолійний, бо ви були далеко, і таким чином він це показує.

- Я вже бувала відсутня довше, ніж два дні, — не погодилась Шила, — і він через це не пропонував жити у фортеці.

- Можливо, він приховував це дотепер, і ці два дні стали останньою краплею, що переповнила чашу.

- Літературні алюзії не дають відповіді на це конкретне питання, — різко одказала Шила. - Чи є ще щось, про що ви могли б мені розповісти?

Олівер завагався, погрався з їжею на тарілці.

- Одну річ. Точніше дві речі.

- Що? - Голос Шили став різким. - Не приховуйте нічого, Олівере. Не від мене.

- Добре, — сказав він, неохоче, — він мав прочитати рукопис протягом вихідних — його написала жінка, з якою нам досі щастило, — а він завжди дуже пунктуальний, коли йдеться про швидке прочитання, — але в понеділок вранці він кинув рукопис на мій стіл і сказав, що не може нічого з нього зрозуміти, і попросив мене прочитати його і повідомити, чи буде з нього хоч якась клята користь, чи ні. Виявилося, що рукопис цілком прийнятний, і він сказав: «Окей, займіться угодою», хоча раніше він завжди сам укладав контракти з цією письменницею. О, я забув, я не замовив нічого випити. Хочете келих вина?

- Забудьте про вино. Ви сказали дві речі. Якою є друга?

Олівер виглядав збентеженим.

- Не знаю, чи захочете ви це почути, Шило, — промовив він.

- Я мушу допомогти Роджеру, — наполягла Шила, — і ви теж. І ми не зможемо цього зробити, якщо будемо приховувати щось одне від одного. Яка друга річ?

- Роджер колись сказав мені, що іноді ви нагадуєте йому Медею, — зволікав Олівер. — Тепер я розумію, що він мав на увазі.

- Я вб'ю кожного, хто спробує нашкодити моєму чоловікові, — рівно сказала Шила. - І це не має нічого спільного з хизуванням молодого чоловіка, що він прочитав достатньо грецької літератури, щоб знати, хто така Медея.

- Я ваш друг, Шило, — ображено мовив Олівер. - І Роджера теж. Ви це знаєте.

- Доведіть це, — продовжила вона без жалю. - Яка друга річ?

Олівер кахикнув, ніби щось застрягло в горлі, і випив півсклянки води.

- Друга, — промовив він, ставлячи склянку, — це те, що він попросив панну Волтон зателефонувати до Мерії і дізнатися, як можна отримати дозвіл на носіння пістолета.

Шила заплющила очі.

- О, Христосе, — тихо промовила вона.

- О, Христосе, так і є, — погодився Олівер. - Що ви скажете Роджеру?

- Я повторю йому кожне слово нашої розмови, — відповіла Шила.

- Він ніколи мені не пробачить.

- Це буде просто жахливо, — сказала Шила.


РОЗДІЛ П’ЯТИЙ


Деймон нетерпляче поглянув на годинник. Він зателефонував своїй колишній дружині Елейн і домовився з нею про зустріч в ресторані о першій годині. Зараз було вже двадцять на другу. Вона завжди на все спізнювалася, що було однією з багатьох причин їхнього розлучення, і вона не змінилася. Вона не змінилася і в інших своїх звичках. Вона все ще викурювала три пачки цигарок на день, пила з ранку до вечора і програвала всі гроші, на які тільки могла накласти руки. Змішані запахи цигаркового диму та алкоголю, що огортали її, все ще робили звичайний поцілунок вітання у щоку випробуванням для нього. Вона завжди одягалася недбало, як дівчина, що йде на заняття в дощовий будній ранок у Нортемптоні, а тепер, як шістдесятирічна жінка, що погладшала, вона все ще могла з'явитися в ресторані в джинсах і светрі, що був на два розміри завеликий для неї. Те, що здавалося чарівною відсутністю марнославства в дівчині, коли він вперше зустрів її в книгарні, де вона працювала, тепер було завченою манірністю молодитися в жінці. Коли він одружився з нею, вона була гарною дівчиною з пустотливим, бешкетним обличчям і довгим рудим волоссям, вона була розумною і дотепною, мала щедре і співчутливе серце, але її легковажне ставлення до грошей і ліниве нехтування собою, ним і їхньою квартирою, а також її три залежності зруйнували шлюб. Вони одружилися поспіхом, через десять днів після першого знайомства, і до весілля не спали один з одним. Виявлення того, що вони не задовольняють одне одного сексуально, зробило початок їхнього шлюбу несподіваною і незрозумілою розпукою, від якої, зрештою, не було зцілення.

Незважаючи на все це, розлучення пройшло полюбовно. Звільнившись від фізичних зобов'язань, вони залишилися друзями. Її смаки в літературі були еклектичними і надійними, і він іноді давав їй свої рукописи, щоб дізнатися її думку про них, і її поради зазвичай були корисними. Лише в останні три роки, після смерті її другого чоловіка, вона почала просити у нього гроші. Її чоловік був професійним гравцем, і разом з ним вона проводила більшу частину часу в Лас Вегасі та на іподромах по всій країні, іноді, залежно від швидкості коней або повороту колеса, живучи в розкоші, а іноді змушуючи себе закладати коштовності, якими її обдаровував чоловік під час щасливих серій.

Деймон не був скупим, і навіть з його обмеженими статками до «Поховальної пісні» він не шкодував би їй порівняно невеликих сум, про які вона просила, якби не знав, що ці гроші потраплять до рук продавців у винних магазинах, букмекерів та гравців, які були більш досвідченими за неї в нардах. Саме в такі моменти він повертався додому з похмурим обличчям і в поганому настрої, щоб зносити несхвалення Шили.

Проте, включаючи все це, Елейн зберегла здатність розважити його. Сьогодні, однак, похмуро подумав він, знову поглянувши на годинник, розмова не буде веселою.

Він побачив, як вона увійшовши до ресторану короткозоро роздивляється навколо, шукаючи його. Її волосся було тепер коротко підстрижене і пофарбоване в яскраво-пурпуровий колір, щоб приховати сиві пасма. На щастя, він побачив, що вона була одягнена в пристойну темно-синю сукню і взута в туфлі на високих підборах замість своїх звичайних потертих мокасинів. Однак запах, який він відчув, коли поцілував її в щоку, залишився тим самим.

Її обличчя було напрочуд молодим і без зморшок, а зелені очі, всупереч усьому, були ясними.

- Ви дуже добре виглядаєте, — сказав він, коли вони сіли поруч на бенкетці. - Дуже шикарно, якщо ви не проти, що я так кажу.

- Я гарно пробіглася з кіньми, — пояснила вона. - Це покращує здоров'я. І у мене з'явився новий хлопець, який наполягав, щоб я спалила всі свої старі речі.

- Йому ж на користь, — похвалив Деймон, думаючи, що у віці вісімдесяти років вона все ще матиме нових хлопців.

Вона повернулася на бенкетці, щоб подивитися на нього.

- А ви виглядаєте не дуже добре. Що сталося — вам не щастить?

- Я не просив вас прийти сюди, щоб обговорювати моє здоров'я, — сказав Деймон. — Справа в іншому.

— Якщо це про гроші, які я вам винна, — вона завжди вдавала, що те, що він їй давав, було не подарунками, а позиками, — я, мабуть, зможу вичавити більшу частину у свого хлопця. Він розповсюджувач.

- Розповсюджувач чого? Одягу для негідних дам?

Елейн спокійно посміхнулася, не зважаючи на глузування. Вона ніколи не мала поганого настрою, крім випадків, коли була п'яна і ображала всіх, хто потрапляв на очі.

- Ігрових автоматів. Це непоганий заробіток, хоча це означає ділові вечері з деякими дуже дивними джентльменами.

- Саме через це, – сказав Деймон, – я й запросив вас на ланч зі мною. З того часу, як я вас знаю, з вашою схильністю до азартних ігор, ви спілкувалася з дивними джентльменами, принаймні на мій погляд. Жокеї, тренери коней, гравці, букмекери, рекламщики і Бог знає з ким ще.

- Дівчина має право вибирати собі друзів, — гідно одказала Елейн. — Вони набагато цікавіші за тих нудних письменників, яких ви раніше приводили додому, які тільки й знають, що говорять про Хенрі Джеймса. Якщо ви збираєтеся читати мені лекцію, я краще піду.

Вона почала вставати, але він помахом посадив її.

- Сідайте, сідайте. - Він підвів погляд на офіціанта, який стояв перед їхнім столом. - Що ви хочете з'їсти?

- Ви не запропонуєте мені випити? Чи ви все ще боретеся за те, щоб я залишалася тверезою?

- Я забув. Що ви хочете?

- Що це ви п'єте? - Вона вказала на маленьку склянку біля його тарілки.

- Шеррі.

Вона скривилася.

- Жахлива річ. Пекло для печінки. Горілка з льодом чудова у цей час дня. Чи ви не пам'ятаєте?

- Занадто добре. - Деймон підвів очі на офіціанта. - Одну горілку з льодом.

- Ще хересу, сер? — запитав офіціант.

Деймон похитав головою.

- Цього мені вистачить. Принесіть решту нашого замовлення, будь ласка.

Ресторан був відомий своєю французькою кухнею, але Елейн навіть не подивилася на меню і замовила гамбургер зі смаженою цибулею.

- Бачу, ви все ще їсте нездорову їжу, — зауважив Деймон.

- Типова американська дівчина, — засміялася Елейн. - Або типова американська леді, з огляду на мій вік. А тепер — чому це ви раптом так зацікавилися моїми друзями з сумнівною репутацією?

Деймон глибоко вдихнув, потім, повільно та чітко, щоб переконатися, що Елейн розуміє кожне слово, дослівно повторив розмову по телефону із Заловські, зупинившись лише на мить, коли офіціант повернувся з горілкою. Цю розмову було неважко запам'ятати.

Обличчя Елейн стало серйозним, поки вона слухала, і вона не торкалася свого напою, поки він не закінчив. Потім вона випила половину одним ковтком.

- Яка ж це, мабуть, була жахлива ніч. Не дивно, що ви так виглядаєте. Ви знаєте когось на ім'я Заловські?

- Ні. А ви?

- Ні. Я запитаю Фредді, мого хлопця, чи він бува не знає, але шанси невеликі.

- А ваш Фредді не балується легким шантажем, коли не займається розповсюдженням ігрових автоматів?

Елейн виглядала невпевненою.

- Можливо. Але тільки в своїй галузі комерції. - Вона допила свою склянку і постукала по ній, щоб показати офіціантові, який проходив повз стіл, що хоче ще одну. - Він знає про вас, звісно, але відносно нього, таке могло статися десь під час Громадянської війни. Єдині агенти, яких він знає, — це агенти ФБР, а єдине, що він читає, — це «Формуляр Перегонів».*

- Ви коли-небудь бували у Чикаго?

- О, іноді, коли в Арлінгтоні проходять великі перегони або коли Фредді просить мене поїхати з ним у відрядження і ми зупиняємося по дорозі до Вегаса.

— Звичайно, — припустив Деймон, — це могло бути чиєюсь ідеєю мерзенного жарту.

Елейн похитала головою.

- Мені це не здається жартом. Я не хочу лякати вас більше, ніж потрібно, але, на мою думку, це серйозна справа. Дуже серйозна. Що ви збираєтеся робити, коли він знову зателефонує?

- Я не впевнений. Я думав, що у вас можуть бути якісь ідеї.

- Дайте мені подумати. - Вона зробила ковток другої горілки, запалила цигарку і спробувала розвіяти дим жестом руки. - Ну, я знаю детектива з відділу вбивств. Хочете, я побалакаю з ним і дізнаюся, що, на його думку, вам слід робити?

- Мені не подобається це слово, — повідомив Деймон. — Вбивство.

- Мені шкода, — вибачилася вона, — та це єдиний детектив, якого я знаю.

- Поговоріть з ним, і дякую вам.

- Я зателефоную вам і повідомлю, що він скаже.

- Зателефонуйте мені в контору. Я не хочу, щоб моя дружина підняла трубку, коли Заловські знову телефонуватиме.

- Ви хочете сказати, що не розповіли їй про погрози?

Він угледів в словах Елейн звинувачення.

- Я не хочу її без потреби лякати.

- Боже мій, «без потреби». Якщо ви в небезпеці, то і вона теж. Хіба ви не можете цього зрозуміти? Якщо з якоїсь причини той, хто вас переслідує, не зможе дістати вас, як ви думаєте, що він зробить — вступить до скаутів? Він схопить її.

- Я не маю такого великого досвіду в цих справах, як ви.

Він знав, що вона права, але попри це він знав, що звучить сердито, коли їй дорікає.

- Тільки тому, що я кілька разів на рік їжджу до Вегаса, не говоріть про мене, ніби я королева гангстерів Мафії. - Її голос був сповнений гніву. - Це ж просто здоровий глузд, боже ж мій.

- Мабуть, ви маєте рацію, — неохоче вимовив він. - Я їй скажу.

Ще одна чудова ніч у будинку Деймонів, подумав він, дивлячись, як офіціант ставить перед Елейн гамбургер, а перед ним — філе морського язика.

- Ви збираєтесь замовити трохи вина? — запитала Елейн.

- Звичайно. Яке ви бажаєте?

- Яке ви бажаєте? Зазвичай вино замовляє господар, а я так розумію, що це ваш ланч.

- Я не люблю пити посеред дня, — сказав він. Йому завжди було важко не здаватися святенницьким поруч з Елейн.

- Півпляшки «Божоле», — замовила вона офіціантові. Раніше вона б замовила цілу пляшку. Можливо, подумав він, вона поступово зав’язує.

- Заловські, з Чикаго, — сказала вона, майже сама до себе, намащуючи гамбургер кетчупом. - Ви маєте уявлення, як він може виглядати?

- Я розмовляв з ним по телефону лише кілька хвилин, — відповів Деймон, — але, насправді, з його голосу я склав про нього уявлення. Сорок п’ять, п’ятдесят, можливо, огрядний чоловік, яскравий одяг, жодних ознак освіти.

- Що ви вже зробили із цим? — запитала Елейн.

- Я нічого не можу із цим зробити... поки що. О, я подаю заявку на дозвіл на носіння зброї.

Елейн нахмурилася.

- Не думаю, що це гарна ідея. Знаєте, що я б зробила на вашому місці, Роджере, — сказала вона, — я б почала складати списки.

- Які списки?

- Люди, які з тієї чи іншої причини мали на вас образу, божевільні, які приходили до вашої контори і яких ви виставили за двері, люди, які вважають, що ви їх якось обдурили, жінки, яких ви покинули, або чоловіки чи хлопці жінок, яких ви не покинули вчасно... - Вона посміхнулася, і її обличчя на мить знову стало зухвалим, нестаріючим. - Ого, це був би довгий список. І сягав би далеко в минуле. Люди роками тримають в собі образу, стають невротичними з віком — мають смугу невдач і шукають когось, кого можна звинуватити, або дивляться фільм про помсту чи про зневажену жінку, чи Бог знає що ще. Якийсь божевільний письменник, можливо, запропонував вам рукопис, який ви навіть не прочитали і відправили йому однорядкову відмову, а потім він прочитав «Поховальну пісню» і побачив її в списках бестселерів, і вирішив, що його сплагіатили. Боже, я не була поруч з вами вже цілу вічність, і навіть я могла б скласти чималий список, не докладаючи особливих зусиль. І не шукайте підказки тільки під літерою «Зет». Ім'я може нічого не означати. І коли ви будете розмовляти з детективом, до речі, його звати лейтенант Шултер, не соромтеся розповідати про свої подвиги. Він може просто вловити щось, натяк, про який ви навіть не думали. І... - Вона завагалася, з завислою виделкою у повітрі. - І ви можете попросити свою дружину добре придивитися до свого минулого. Я чула, що вона красива жінка, або принаймні була красивою жінкою, а я ніколи не знала красивої жінки, яка б не мала в житті повну чашу горя або хоча б раз не вибрала насправді неправильного чоловіка. А вона наполовину італійка, і ніколи не знаєш, які зв'язки мають італійці, про які вони не хочуть повідомляти.

- О, залиште італійців у спокої, будь ласка. Її дядько мав гараж у Коннектикуті.

Це була давня суперечка між ними. Елейн походила з суворої німецької родини з Вісконсіна, що пояснювало їхню цнотливість до весілля, а то й після нього, і мала тверді переконання щодо негідних рис італійців, греків, євреїв, стюардес, ірландців і шотландців. Якби вона коли-небудь зустріла болгарина чи монгола, то, ймовірно, виявила б, що їм теж не можна довіряти.

Елейн спостерігала, як офіціант наливає вино, з упертим виразом обличчя. Офіціант був смаглявим і мав середземноморську зовнішність. Деймон сподівався, що офіціант не почув кінцівки діатриби Елейн.

- Тож у нього був гараж у Коннектикуті, — сказала Елейн, коли офіціант пішов, а вона ковтнула півсклянки вина. - Б'юся об заклад, що є ще вісім дядьків, які ніколи не бачили гаража, але бачили багато інших речей, які час від часу могли зацікавити поліцію.

- Я ж сказав, не вплутуйте в це італійську тему.

- Ви попросили мене допомогти. - Тепер вона була ображена. - Якщо ви не хочете мене слухати, який сенс мені розповідати вам, що я думаю?

- О’кей. О’кей, — промовив він втомлено, — я складу ці списки.

- І уважно перегляньте списки своєї дружини, тоді як цим займатиметесь, — продовжила Елейн. — І я сподіваюся, що ви все ще будете одружені після цього. Будь ласка, — її голос пом’якшав, — будь ласка, будьте обережні. Нехай з вами нічого не станеться. Я маю знати, що з вами все гаразд і ви все ще неподалік. Сьогодні, як завжди, я рада вас бачити, незалежно від причини. Давайте до кінця пляшки вдаватимемо, що це романтичний, ностальгічний ланч, і що ви мій славний колишній коханий, чиє серце розбите вже тридцять років через наше розставання.

Вона налила собі ще один келих вина і підняла його, пропонуючи йому тост.

- А тепер давайте забудемо про це на час їжі і спробуємо отримати задоволення від того, що ми знову разом і можемо їсти та пити, не бажаючи вбити одне одного. А тепер скажіть мені чесно, як ви думаєте, чи варто мені зробити підтяжку обличчя?


РОЗДІЛ ШОСТИЙ


Він повільно повертався до контори після ланчу, обдумуючи в голові слова Елейн, які вона, потягуючи напій, сказала йому, майже не помічаючи людей навколо себе, імена чоловіків і жінок, яких він знав за своє довге життя, не впорядковувалися в його мозку в чіткі та зручні списки, як пропонувала Елейн, а кружляли в тумані та плутанині тотожності. Раптом він побачив, як до нього наближається трохи згорблений, маленький старий чоловік у товстих окулярах, одягнений у чорне пальто з хутряним коміром. Він знав тільки одного чоловіка, який мав таке пальто — Херрісон Грей.

- Херрісон! — вигукнув він і поспішив назустріч йому, простягнувши руку.

Чоловік зупинився і здивовано подивився на нього, напівзлякавшись привітання. Він сховав руки за спину.

- Мабуть, це якась помилка, сер, — сказав старий. — Мене звати Джордж.

Деймон відступив, моргнув, похитав головою, щоб прояснити думки.

- Вибачте, — майже заїкаючись, промовив він. - Ви так схожі на одного з моїх найкращих друзів. Не знаю, що на мене найшло. Він помер, знаєте...

Чоловік підозріло подивився на нього, понюхав повітря, ніби намагаючись виявити в подиху Деймона запах мартіні, випитого перед ланчем.

- Я не помер, — ображено сказав він. – І я, сподіваюсь, ви це можете бачити.

- Пробачте мені, сер, — невпевнено вимовив Деймон. — Мабуть, я замислився...

- Як мінімум, — різко відповів чоловік. - А тепер, якщо ви дозволите...

- Звісно.

Деймон відступив убік, щоб пропустити старого. Потім, коли той пішов, він знову енергійно похитав головою і, відчуваючи, як холодний піт виступив на всьому тілі, продовжив йти до своєї контори, стежачи за кожним кроком і ретельно обережно переходячи вулицю, щоб уникнути перевищуючих швидкість автомобілів. Але коли він підійшов до входу в свою будівлю на Сорок третій вулиці, він зупинився, похмуро дивився на людей, що входили і виходили, і зрозумів, що не зможе увійти, скористатися ліфтом, зустріти панну Волтон і Олівера Гебріелсена за їхніми столами і вдавати, що це звичайний день і що вони можуть розраховувати на нього у виконанні звичайної денної робочої рутини.

Зупиняти мертвих людей на вулиці. Він здригнувся, подумавши про це. Часто о цій порі він просто снідав з паном Греєм в «Алгонкіні» в сусідньому кварталі в верхній частині міста і, як правило, переходив з їдальні до бару, до якого пан Грей був прив'язаний багаторічним тихим пияцтвом, щоб випити після ланчу бренді, улюблений напій пана Грея.

Майже автоматично Деймон пішов у бік Шостого проспекту, який тепер називався Проспект Америк (О, amigo, що таке Америка?), повернув на Сорок четверту вулицю і зайшов у бар «Алгонкін», який він рідко відвідував після смерті пана Грея. Йому подобався цей бар, і він не дозволяв собі замислюватися над тим, чому смерть його друга і партнера стала для нього сигналом якось уникати цього місця.

Мертві мають свої вимоги, подумав він, сідаючи за стійку невеликого знайомого бару; місця, де вони розмовляли в тихі години середини дня, зарезервовані для них. Бар був порожній, крім нього самого, і він не впізнав бармена. Він замовив коньяк, а не свій звичний скотч, згадавши, що пан Грей (дивно, але після їхньої довгої дружби він думав про нього як про пана Грея, а не за його християнським ім'ям) любив "Бісквіт Дюбуше". Пахощі вразили його пам'ять, і на мить пан Грей став живою присутністю поруч із ним. Ця присутність не була моторошною, спогад не був сумним, а теплим і втішним.

В останній раз він бачив пана Грея на десятій річниці весілля Деймонів. У квартирі Деймонів відбулася невеличка вечірка, на яку запросили кілька клієнтів агентства, яких вони особливо любили, та старий друг Деймона, Мартін Крюс, який колись був їхнім клієнтом і перебрався до Голлівуду, де зараз став високооплачуваним сценаристом і мав управляючого ділами, який укладав для нього угоди. Він якраз перебував у Нью Йорку на переговорах з режисером, і Деймон зрадів почувши його голос по телефону напередодні. Вони були хорошими друзями, бо той був чесною і талановитою людиною і завжди хорошим співрозмовником. Він написав два чудових романи про маленьке містечко в Огайо, де він виріс, але вони майже не продавалися, і Крюс, вирушаючи на Західне узбережжя, сказав Деймону і пану Грею:

- До біса все це. Я здаюся. Я втомився голодувати. Не можна безкінечно битися головою об кам'яний мур. Єдине, що я вмію робити, це писати, і якщо хтось хоче мені за це платити, Бог йому в поміч. Я постараюся не писати лайно, але якщо вони цього хочуть, вони його отримають.

Раніше, яким Деймон його знав, він був веселим і життєрадісним чоловіком, але після кількох хвилин за келихом перед вечерею Деймон із сумом побачив, що його друг перетворився на поважного й пихатого базікалу, який розповідав нудні анекдоти про продюсерів, режисерів і кінозірок, перериваючи свою розповідь високим, нервовим гигиканням, що тримало нерви Деймона на межі зриву.

Раніше він був міцно збудованим, трохи повним молодим чоловіком, але тепер став усохлим до кісток, і Деймон припустив, що він щонайменше дві години на день займався гімнастикою і харчувався лише фруктами та горіхами, щоб підтримувати струнку фігуру балетного танцівника. Його волосся блищало неприродним чорним кольором і було підстрижене в стилі середньовічного пажа, повністю закриваючи вуха. Він був одягнений у чорний светр з високим коміром, на грудях висів товстий золотий ланцюг, а також чорні штани і кашеміровий піджак кольору оленячої шкури. Хлопець з маленького містечка в Огайо, про якого він колись писав, успішно зник.

За свої перші десять хвилин перебування в кімнаті він вже встиг повідомити присутнім гостям, що картина, яку він щойно завершив, коштувала цілих сім, а наступна буде епічною за масштабом і їм пощастить, якщо вона обійдеться менше десяти. Деймону знадобилося кілька хвилин, щоб зрозуміти, що сім — це сім мільйонів, а десять — десять мільйонів.

Коли пан Грей прийшов пізніше за інших гостей, він відразу ж дав зрозуміти, що не схвалює Крюса, сказавши йому:

- Ах, Кам’яний мур* Крюс нарешті повернувся, щоб прийняти вітання своїх обідраних, але відданих військ.

Деймон зрозумів, що запросити сценариста на вечірку було помилкою. А коли пан Грей відступив назад, щоб оглянути Крюса, неначе в музеї, щоб краще роздивитися картину, і промовив, удаючи здивування: «Це уніформа Парамаунту?», Деймон зрозумів, що Крюс більше ніколи не зателефонує йому, скільки б разів він не приїжджав до Нью Йорка.

Та все ж, вечірка була приємною; Крюс пішов рано, випивши лише газовану воду з часточкою лимона і лише покуштувавши салат та краєчки запеченої шинки, які Шила поклала йому на тарілку.

Наступного дня Деймони на цілий місяць вирушали в подорож Європою, і друзі, які вже побували в Європі, порадили їм місця, які не можна пропустити, а друзі, які не були в Європі, розповідали, як сильно заздрять мандрівникам. Пан Грей у урочистій промові подарував Деймону щоденник в шкіряній палітурці, в якому той міг записувати свої враження від подорожі, а Шилі — логарифмічну лінійку в замшевому футлярі, за допомогою якої можна було перераховувати метри і сантиметри в ярди і дюйми, а іноземні валюти на вартість в американських доларах.

Вечірка закінчилася пізно, але Деймон бачив, що пану Грею не хотілося йти, і налив йому третє бренді за вечір, прошепотівши: «Ще трохи побудьте», перш ніж попрощатися з іншими гостями. Шила пішла в спальню, щоб закінчити пакування речей, а Деймон приготував собі випивку і сів у крісло біля кінця дивана, на якому сидів пан Грей.

- Я повинен вибачитися, Роджере, — промовив пан Грей, — за те, що я зробив з Крюсом. Зрештою, він був одним із ваших гостей.

- Дурниця, — заспокоїв Деймон. — Той, хто приходить на вечірку в Нью Йорку в такому вбранні, заслуговує на те, що отримує.

- Я просто не зміг стриматися, – пояснив пан Грей. – Знаєте, я нічого не маю проти кіно per se.* Насправді, я його люблю. І я нічого не маю проти людей, які його створюють. Але коли я бачу, як людина з таким талантом, як Крюс, так себе занедбала і за десять років не написала жодного пристойного слова, я сумую. Яка марна трата, чоловіче, яка марна трата. Є письменники, які проходили через нашу контору, яким я радив піти туди і залишитися там, бо знав, що вони будуть щасливіші, адаптуючи матеріали інших людей і позбувшись важкого тягаря творчості. Крім того, їм там платили б, і я не маю недооцінювати любов деяких людей до грошей, і в будь-якому разі мова не про те, що невдаха витрачає своє життя, пишучи на замовлення. Є й інші чоловіки, яким я радив піти й зняти один фільм, заради досвіду, заради грошей, бо знав, що вони повернуться і займуться тією справою, для якої народилися. - Він сумно сьорбнув бренді. - А у випадку Крюса це було особисте розчарування. Я думав, що формую його. Я побачив його одноактну п'єсу в одній з презентацій «Еквіті Лайбрері»,* знайшов його і сказав, що він романіст, а не драматург, і фінансував його протягом цілого року, поки він працював над своєю першою книгою, і він був одним з найперспективніших молодих людей, які коли-небудь приходили в контору. А що з нього вийшло? Засмаглий півень, що кукурікає у хліві. - Його рот скривився від огиди. - Ах, навіщо про це говорити? У нашій професії розчарування — це єдине в чому ми можемо бути впевнені, що отримаємо щоранку разом із поштою.

Він мовчки попивав свій напій, задумливо дивлячись на жар, що згасав у каміні.

- Не тільки в нашій професії, — гірко сказав він. - Наприклад, мій син.

- Хто? – здивовано запитав Деймон. Він знав, що пан Грей був одружений і вже був вдівцем, коли вони вперше зустрілися, але про сина раніше ніколи не згадувалося.

- Мій син, – повторив пан Грей. – Він торговець зерном, займається ф'ючерсами та іншими подібними речами. Він заробив статки під час війни. І після неї. Чекав, поки ринок підніметься, і тоді продавав пшеницю мільйонам голодуючих в Європі та Азії. Він був блискучим хлопцем, майже генієм. Його сферою були математика та фізика. Він міг би бути зіркою будь-якого факультету будь-якого університету в країні. Він був єдиним золотим даром у тому жахливому шлюбі. Він добре використовував свій талант — маніпулював, домовлявся, користувався кожним ганебним трюком і лазівкою в законі та на ринку. Нещодавно я прочитав, що він став наймолодшим мультимільйонером у Об’єднаних Державах, який заробив усі свої гроші власними зусиллями. З холодним серцем охоронця в концентраційному таборі. Це було в журналі «Тайм».

— Я ніколи не читав цього, — зізнався Деймон.

— Я не носив його в кишені, щоб показувати друзям. - Пан Грей ледь посміхнувся.

— Я не знав, що у вас є син, — сказав Деймон.

— Мені боляче про нього говорити.

- Ви також не багато говорили про свою дружину. Я розумів, що це болюча тема.

- Моя дружина померла молодою, — пан Грей знизав плечима. - Це не була велика втрата. Я був сором'язливим, а вона — покірною, і вона була першою дівчиною, яка дозволила мені поцілувати її. Вона померла, я думаю, від сорому, сорому за те, що жила і займала місце на цій планеті. З дня народження в ній не було ані краплі справжнього життя, у неї був дух рабині. Мій син, я вважаю, став таким, яким він є, тому що дивився на свою матір і казав собі, що він буде всіляко відрізнятися від неї. І він зневажав мене. Востаннє, коли ми розмовляли, він сказав мені — я досі чую презирство в його голосі, коли він це казав — він сказав мені, що я задоволений тим, що все життя прожив у кутку на хлібних скоринках, але він не буде. - Пан Грей хихотнув. - Ну, я все ще живу в своєму кутку, а він — наймолодший само-створений мультимільйонер в Америці.

Він зітхнув, допив бренді і запитально подивився на Деймона.

- Як ви думаєте, я зможу випити ще одну?

- Звичайно, — сказав Деймон і наповнив його склянку.

Пан Грей схилив голову, щоб понюхати коньяк. Деймону здалося, що він плаче і намагається це приховати.

- Ах, — сказав він нарешті, все ще не піднімаючи голови, — я затримав вас не для того, щоби рюмсати над своїм особистим життям. Старий чоловік, пізно вночі, під впливом трохи занадто великої кількості бренді... - Його голос стих. - Якщо ви не проти, Роджере, я залишив свій портфель в холі, будь ласка, принесіть його мені.

Деймон не поспішав нести портфель, щоб пан Грей міг витерти сльози. Він чув, як той голосно висякався. Портфель був важким, і Деймон замислився, що у ньому могло бути і навіщо пан Грей взяв портфель на вечірку.

- А, ось і ми, – радісно вигукнув пан Грей, коли Деймон увійшов до кімнати. - Ви знайшли його. - Він поставив бренді і поклав портфель на коліна. Портфель зазвичай був заповнений рукописами, які він брав додому, щоб читати після роботи і у вихідні. Він погладив зношену шкіру і пошарпаний латунний замок, потім відкрив портфель і дістав маленьку пляшечку з пігулками. Він витрусив пігулку і поклав її під язик. Деймон помітив, що рука, вкрита венами і пігментними плямами, тремтіла. - Бренді прискорює серцебиття, — пояснив пан Грей, майже вибачаючись, нібито як гість, що вчинив нечемно по відношенню до господаря, принісши з собою власні закуски. - Лікарі мене попереджають, але ж не можна жити зовсім без шкідливих звичок. - Його голос раптом став сильнішим, а руки перестали тремтіти. - Яка чудова вечірка. А Шила завжди виглядає так чудово у власному домі. Десять років, так? Боже, як швидко летять роки! - Він був свідком на весіллі в кабінеті судді. - Ви добре підходите одне одному. Якби я був молодшим, я б заздрив вашому шлюбу. А якби я був на вашому місці, я б дуже обережно ставився до всього, щоб не порушити його.

- Я розумію, що ви маєте на увазі, — збентежено промовив Деймон.

- Ті невеликі відлучення з контори у другій половині дня, телефонні дзвінки...

- У нас із Шилою є порозуміння, — сказав Деймон. - Негласне порозуміння. Щось на кшталт цього.

- Я не докоряю вам, Роджере. Насправді, я отримував задоволення від ваших післяобідніх екскурсій. Я мріяв про те, як би це було — бути таким же вродливим, як ви, енергійним, бажаним жінкам... Це скрашувало багато нудних днів. Але ви вже не молодий, вогонь повинен бути приглушений, у вас є щось дорогоцінне, що потрібно зберегти...

- Як ви щойно сказали, неможливо жити повністю без шкідливих звичок. - Деймон засміявся, щоб перевести розмову в іншу, більш легку площину. - І я дуже рідко п'ю бренді.

Пан Грей теж засміявся, як старий друг, який ділиться чоловічим бешкетництвом в роздягальні.

- Ну, — сказав він, — принаймні, спробуйте уникнути неприємностей.

Потім його обличчя знову стало серйозним. Він знову відкрив клапан портфеля, який тримав на колінах. Він дістав товстий, набитий великий конверт з обгорткового паперу.

- Роджере, — промовив він тихо, - Я хочу попросити вас про велику послугу. У цьому конверті — роки праці і надія всього життя. Це рукопис. - Він нервово засміявся. - Це книга, яку я щойно закінчив писати. Єдина книга, яку я коли-небудь написав і, ймовірно, коли-небудь напишу. Коли я був молодим, я хотів стати письменником. Я намагався, але марно. Я занадто багато читав, щоб повірити, що те, що я пишу, має якусь цінність. Тому я зробив наступне, краще, на мою думку. Я вирішив стати носієм, засобом, провідником, якщо хочете, для творів хороших письменників. Можна сказати, що в деяких випадках мені це вдалося, але не в цьому суть. З віком, з зануренням у слова, так би мовити, з роками спостережень, критики, редагування, я подумав, що, можливо, накопичив достатньо мудрості, щоб створити щось, що врятує те, що залишилося від мого життя. Тепер ви вирушаєте в подорож, будуть дощові дні, коли ви не зможете вийти з готелю, можливо, довгі поїздки потягом, ночі, коли ви втомитеся слухати іноземну мову. Коли повернетеся, сподіваюся, ви вже прочитаєте його. Досі ніхто, крім мене, навіть друкарка, не бачила його. - Він глибоко вдихнув, приклав руку до горла, ніби щоб полегшити якийсь прихований надрив. - Якщо ви скажете, що він гарний, я покажу його іншим. Якщо скажете, що він поганий, я спалю його.

Деймон взяв конверт. На ньому акуратним круглим почерком пана Грея було написано «Соло вояж», автор Херрісон Грей.

- Не можу дочекатися, щоб прочитати, — пообіцяв він.

- Будь ласка, — попросив пан Грей, — будьте вже щонайменше за три тисячі миль, перш ніж поглянете на перший рядок.


Подорож була такою, як вони і мріяли, — і навіть кращою. Вони мандрували без плану, за настроєм, без зобов'язань і обмежень, знаходячи нову радість у тому, що були разом двадцять чотири години на добу, гуляючи рука в руку, як молоді закохані, вздовж Сени, на берегах Тибру, через палац Уффіці, гірською стежкою в Швейцарських Альпах, через мости каналів біля Великої лагуни. Вони мовчки стояли перед собором Шартра і піднялися на вершину Мон Сен Мішель. Разом вони читали Хенрі Джеймса про Париж, «Камені Венеції» Раскіна і Стендаля про Рому, обідали bouillabaisse* у весняному сонці в ресторанах з видом на порт Антіб і fettuccine al pesto* за столами з видом на Лігурійське море. Якби не рукопис пана Грея, Деймон не міг би уявити собі більш ідеального відпочинку. Коли Шила запитала його, як йому книга, Деймон відповів, що вона хороша. Але він збрехав. Книга лежала мертвою в його руках. Херрісон Грей в молодості кілька місяців подорожував на бродяжному пароплаві островами Південного Тихого океану, і книга була спогадом про цю подорож у формі роману. За своїм написанням вона здавалася нудною пародією на «Молодість» Конрада.

Пан Грей, делікатний і вибагливий чоловік, такий чутливий до зміни фрази, такий гострий у виявленні неправильної характерної ознаки в уявному персонажі, такий гострий у виявленні фальші або риторики, такий занурений і відданий славі великої літератури, написав книгу настільки застарілу, банальну, незграбну, що Деймон подумки плакав, гортаючи сторінки, на яких не було двох речень, які б слідували одне за одним з будь-якою музикою або смаком англійської мови. Коли місяць добігав кінця, Деймон боявся думки про поїздку додому і момент, коли він прибуде до контори і повинен буде стати у конфронтацію зі своїм старим і улюбленим другом.

Але пан Грей, джентльмен і турботливий до кінця, позбавив Деймона конфронтації. Коли він прийшов до контори з рукописом у перший день після повернення, біля дверей Деймона зустріла заплакана панна Волтон, на той час худіша, з кокетливим чубчиком мишачого кольору, яка сказала йому, що не знала, де його знайти в Європі, щоб повідомити, що пан Грей помер тиждень тому.

Тієї ночі, хоча було тепло і Нью Йорк вже охопило літо, Деймон розпалив камін у своїй вітальні і поклав «Соло вояж» сторінка за сторінкою у полум'я. Це було найменше, що він міг зробити на честь пам'яті свого друга.

Згадавши все це, Деймон подивився на склянку бренді на барній стійці, зітхнув, підняв склянку і допив напій, заплатив бармену і вийшов з готелю.

Вперше він не пройшов дві милі додому пішки. З огляду на довгу ніч, яка чекала на нього з дружиною, з її поясненнями, зізнаннями, страхами і тривогами, він не був у настрої зустрічати на вулицях інших своїх померлих знайомих.

Зупинивши таксі, він мовчки поїхав до центру міста.


РОЗДІЛ СЬОМИЙ


Коли він наступного ранку, йдучи на роботу, поцілував Шилу на прощання, вона виглядала тверезо-спокійною і виснаженою. Це була виснажлива ніч, яка почалася, коли він увійшов у двері з питання:

- Що це за халепа з пістолетом?

- Де ви почули про пістолет? — запитав він, вже шкодуючи, що навіть на один день залишив її в невіданні про те, що відбувається.

- Я снідала з Олівером, — пояснила вона. — Він так само хвилюється за вас, як і я.

- Гаразд, — сказав він. — Сідайте. Нам треба поговорити. Досить багато поговорити.

Потім, тими ж самими словами, які він використовував під час ланчу з Елейн, він розповів їй про телефонний дзвінок посеред ночі. Він також розповів їй майже все, але не все, що Елейн сказала про складання списків людей, які можуть бажати йому зла. З остраху образити її і змусити її відчути, що він їй не довіряє, він опустив пораду Елейн, щоб Шила склала свій власний приватний список. З інших причин він також опустив ім'я жінки, з якою він був пов'язаний давно, яка нещодавно зателефонувала йому з Чикаго і чия сім'я або вона сама могли бути спокушені ідеєю помсти, чи то насильством, чи то готівкою.

- Мені неприємно задавати це питання, Шил, — промовив він після годинних обговорень і спекуляцій, які кружляли і кружляли навколо і, наскільки він міг судити, не привели до жодного рішення, — але чи можливо, що хтось має щось проти вас і намагається дістатися до вас через мене?

- Це Елейн таке припустила? — підозріло запитала Шила.

- Щось на кшталт того.

- Вона б так і зробила, — гірко визначила Шила. - Вона знову просила грошей?

- Ні. Зараз у неї є багатий хлопець.

- Дякую небесам за маленькі милості, — іронічно промовила Шила. - Давайте поглянемо чи зможу я порахувати своїх ворогів. Так, в одному з моїх класів є п'ятирічний хлопчик, який сказав, що ненавидить мене, бо я поставила його на десять хвилин у куток за те, що він довів до сліз маленьку дівчинку. - Вона посміхнулася. - Ах, моя голова вже втомилася, і вже пізно. Ходімо спати, можливо, вранці все буде виглядати ясніше.

А зараз був ранок звичайного робочого дня, і вона прощалася, виглядаючи стурбованою і засмученою, і він міг сказати, що вона погано спала, через зморшки під її очима. Він сам теж спав не дуже добре, і знову йому наснився сон про батька, який стояв біля мармурової балюстради, тримаючи іграшкового коня, посміхаючись і запрошуючи махав його рукою.

Вони знову поцілувалися, довго, біля дверей, і вона сказала: «Бережіть себе», а він відповів: «Звичайно», і спустився сходами, вийшов з будинку в пронизливий холодний весняний вітер. В інший час він би вважав таку погоду підбадьорливою для довгої прогулянки вгору містом, але сьогодні він загорнувся в пальто, піднявши комір до вух, і йшов так швидко, як міг, щоб зігрітися. Обличчя людей, яких він минав, виглядали зморщеними і ворожими, і якщо ці обличчя в цілому щось і виражали, то це була загальна і всеосяжна ненависть та внутрішня впевненість, що всі люди, або принаймні всі ньюйоркці, є їхніми ворогами.

В конторі було не набагато краще. Коли Олівер увійшов, Деймон зачинив двері, що відокремлювали кімнату, в якій вони працювали, від зовнішньої кімнати, щоб панна Волтон не почула, про що вони розмовляють. Потім він суворо, занадто голосно сказав:

- Якою старою бабцею ви стали? Розпатякуєте всім у місті. Я думав, ми домовилися, що те, що відбувається в цьому кабінеті, залишається в кабінеті.

— О, — здогадався Олівер, — Шила розповіла вам, що ми снідали разом.

— Звісно, розповіла.

— Послухайте, Роджере, — сказав Олівер спокійно, хоча Деймон бачив, що він ображений. — Шила спантеличена вашою поведінкою з того часу, як вона повернулася з Вермонта, і я теж. Пістолет, заради Бога! Ви роками кричали про закон про контроль над зброєю, я бачив ваше ім'я на десятках петицій до конгресменів.

- Так що... я випадково змінив свою думку, — відповів Олівер, все ще занадто голосно. - Це не виправдовує те, що ви розпатякуєте за моєю спиною.

- Роджере, розмова з дружиною про проблему, яка не має нічого спільного з роботою, — це не розпатякування по всьому місту, — наголосив Олівер.

- Чому ви так впевнені, що це не має нічого спільного з конторою? Можливо, це саме так і є. - Навіть коли він це говорив, Деймон вже розумів, що поводиться несправедливо, але не міг себе зупинити. - І відтепер тримайте свій клятий рот на замку.

Коли Олівер повернувся і мовчки пройшов через кімнату до свого столу, Деймон подумав: «Ще одна позначка проти мене».

Упродовж усього ранку вони не промовили ані слова один до одного, і Деймон міг тільки вдавати, що працює, нервово перебираючи папери на своєму столі. Була майже одинадцята, коли пролунав дзвінок.

- Пані Деймон на телефоні, — повідомила панна Волтон.

Деймон це здивувало. Шила ніколи не телефонувала йому на роботу. Коли вона телефонувала в контору, то близько п'ятої години, знаючи, що він готується уходити, і хотіла, щоб він прихопив щось по дорозі додому, або сама була в центрі міста і думала, що було б приємно зустрітися біля контори, випити, пообідати і сходити в кіно.

- Переключіть її, — наказав він.

- Роджере, — сказала Шила без попередніх вступів, — я думала про сказане вами, про те, що у мене, можливо, є вороги.

- Це про того маленького хлопчика, якого ви поставили в куток? — запитав Деймон. - Він став злим?

Це був поганий жарт, і він це розумів, коли говорив.

- Рада, що ви в такому гарному гуморі, — сердито мовила Шила. — А я ні.

- Вибачте.

- Минулого семестру сталася подія, про яку я мала б пам'ятати. Був чоловік, який почав тинятися біля школи, пропонував дітям цукерки і питав, чи може він взяти їх з собою на морозиво з ситром. І знаєте, іноді матері запізнюються забрати своїх дітей, а інші вчителі та я занадто зайняті, щоб вийти на вулицю і чекати, поки з'являться ці дорогі дами, і ми даємо дітям суворі вказівки не відходити від вхідних воріт, але з чотири- та п'ятирічними дітьми ніколи не можна бути впевненою. Це почало мене турбувати, і одного дня я спустилася вниз і сказала йому, що мені не подобається, коли він тиняється перед школою і розмовляє з дітьми. Йому було близько п'ятдесяти років, і він був досить добре одягнений, але я не довіряла йому з першого погляду. Він удав, що образився, і сказав, що він самотній пенсіонер і любить дітей, і що він ображений тим, що я вважаю, ніби є щось погане в тому, щоб дати дитині цукерку. Після цього він не так часто з'являвся, але час від часу я бачила, як він робив вигляд, що просто проходить повз, коли закінчувалися заняття. Я розповіла про це поліцейському, і той знайшов його та попередив, що якщо він ще раз буде тинятися біля школи, то його затримають за підозрою. Я бачила його ще тільки один раз, випадково, на нашій вулиці, прямо перед нашим будинком, і він грізно подивився на мене і сказав: «Лесбійська сука. А тепер йди і розкажи це поліції». - Вона зітхнула. - Я посміялася над ним, він пішов, і я більше про це не думала, аж до сьогоднішнього ранку. Бо я щойно перебирала свій стіл і знайшла папірець, на якому написала його ім'я, яке мені дала поліція. Воно вам потрібне? Можливо, це ніщо, але хто знає?

- Як його звати?

- МакВейн. Ім'я я не знаю. Це сталося так давно, що навіть не віриться... - Її голос стих.

- Все можливо. Дякую, Шил.

- Мені шкода, що перервала вашу роботу, але я подумала, що вам буде цікаво це знати.

- Так, цікаво.

- Як справи в конторі сьогодні вранці?

- Без напрягу.

- Сподіваюся, ви не сварили Олівера. - Вона звучала стурбовано.

- Відбулася коротка дискусія. - Він побачив, як спина Олівера, яка була повернута до нього, напружилася, і був впевнений, що Олівер знав, з ким він розмовляє і про що йде мова.

- О, любий, — промовила Шила. – Яка неприємність.

Тоді втрутилася панна Волтон:

- Пане Деймон, вам дзвонить ще один абонент, чоловік, який назвався Шултером. Він каже, що це важливо, дзвонить з телефонної будки і не може чекати.

- Я мушу покласти слухавку, Шила, — сказав Деймон. — Якщо я трохи запізнюся додому, не хвилюйтеся.

- Останнє повідомлення, яке покращить ваш день, — сказала Шила. - Сьогодні вранці маленький хлопчик сказав, що любить мене.

- Як і весь світ, — відповів Деймон, а потім почув клацання, коли вона поклала слухавку.

Була мить телефонного шуму, поки панна Волтон возилася зі старомодною маленькою телефонною консоллю в зовнішньому кабінеті. Потім чоловічий голос сказав:

- Детектив Шултер.

Голос був грубим, нагадуючи Деймону шум, який видає мозолиста рука, коли проходить по шорсткій корі дерева.

- Так, сер, — сказав Деймон.

- Пані Спармен попросила мене зателефонувати.

- Хто?

- Елейн Спармен.

- О, так.

Він забув, що «Спармен» — це прізвище її другого чоловіка. Коли він думав про неї, то уявляв її як пані Деймон.

— Я поруч із вами. Я буду у великому сендвіч-барі на Шостій авеню. Ви не могли б підійти?

— Коли?

— Прямо зараз. Мені потрібно поговорити з іншими особами в цьому районі, і я маю встигнути до ланчу.

- Я буду там за десять хвилин. Як я вас впізнаю?

Шултер засміявся.

- Я буду єдиним детективом у цьому місці, і це буде видно з першого погляду. У будь-якому разі, я вдягнений у сіре пальто і маю при собі примірник «Волл Стріт Джорнел».

- Зрозумів. І дякую.

- Не дякуйте ще мені. Я ще нічого для вас не зробив. Побачимося за десять хвилин.

Деймон якусь мить сидів, дивлячись на свій стіл, і намагався уявити, якими зловісними справами займався пан Шултер із відділу вбивств разом з іншими особами з цього району, як він їх називав, і чи його знайомство з Елейн відбулося в рамках виконання його професійних обов'язків. Він також задався питанням, яким має бути детектив, який читає «Волл Стріт Джорнел». Потім він встав і, не сказавши ні слова Оліверу, пішов у передпокій, щоб взяти пальто, попросив панну Волтон приймати будь-які повідомлення для нього, сказав, що не знає, коли повернеться, і вийшов. Ліфт довго не їхав, і він нетерпляче натискав на кнопку знову і знову. Пан Шултер здавався людиною, яка, сказавши «десять хвилин», мала на увазі саме десять хвилин. Якщо він прибуде на одинадцяту хвилину, Деймон мав відчуття, що пана Шултера вже не буде.

Але він не запізнився, і коли зайшов у бар, побачив кремезного чоловіка в сірому пальті, який читав «Волл Стріт Джорнел», сидів сам і пив каву.

- Пане Шултер? — запитав Деймон, ставши біля столу.

Шултер підняв очі. У нього була квадратна, монументальна щелепа, синьо-чорна щетина, яка, здавалося, могла знищити бритви, і маленькі, мінерально-блакитні очі, вставлені в важкі мішки, очі, які назавжди позбавлені любові або довіри до людства. Коли він поглянув угору, Деймон подумав про гармати лінкорів, що рухаються в своїх баштах, готуючись до бортового залпу. Все, що розуміє цей чоловік, подумав Деймон, - це дволикість і стрільба для ефекту.

- Сідайте. - Детектив дбайливо склав газету і поклав її на стіл поруч із собою. Він не запитав Деймона, чи той хоче щось поїсти чи випити. Він не витрачав час на люб'язності. - Пані Спармен каже, що вам погрожували по телефону, — сказав він. Він звучав нудьгуючим, ніби Деймон мав би давно знати, що всім погрожують так чи інакше, що це факт життя, як погода, і що з цим мало що можна вдіяти, якщо взагалі щось. - Вона розповіла мені суть того, що сказав той чоловік по телефону. Це небагато, якщо ви не маєте уявлення, хто це був і чому він зателефонував саме в цей час.

- Ну, - промовив Деймон, - я літературний агент і...

Шултер кивнув, трохи піднявши гармати.

- Пані Спармен розповіла про вашу роботу.

- Я уклав особливо вигідну угоду для невідомого автора, і це викликало чималий резонанс у видавничих колах, у мене брали інтерв'ю, а моє ім'я та фотографія з'явилися в газетах.

Шултер знову кивнув.

- Кляті газети, — сказав він. — Проблемні. Я втратив кілька очевидних звинувачень, бо вони розголосили інформацію про справи, перш ніж я встиг представити свої докази в суді. Отже... ця особа вважає, що має щось на вас, за що ви заплатите їй, щоб вона тримала пащу стуленою. Вам це здається розумним, пане Деймоне?

- Так.

- Ви маєте уявлення, чому ця людина назвала вас поганим хлопчиком?

Шултер холодно дивився на Деймона, і Деймон розумів, що той шукає в його обличчі щось на кшталт посмикування, зміну виразу, що видало б детективу, чи збирається Деймон брехати, чи ні.

- Я не маю найменшого уявлення, — вимовив Деймон. У крижаних блакитних очах детектива не було жодних ознак того, що він йому вірить чи не вірить.

- Цей чоловік, пан Заловські, не згадував про якусь суму грошей?

- Ні.

- Але він сказав, що ви повинні заплатити за те, що були поганим хлопчиком.

- Так.

- Платити не завжди означає платити грошима. Мені спадає на думку помста.

- Я про це думав.

- Маєте якусь ідею?

- Не зовсім, — сказав Деймон.

- Що це означає?

З суворого, вимогливого тону голосу Шултера Деймону здалося, що коли детектив закінчить його допит, він дістане кайданки і відведе його до поліцейської дільниці.

- Це означає, — відповів Деймон, — що майже кожен знає людей, які вважають, що ви їх якось образили або скривдили.

- Будь ласка, наведіть мені приклад? З вашого власного життя.

- Ну, не зовсім з мого власного, — почав Деймон. — Моя дружина згадала щось сьогодні вранці і розповіла мені про це по телефону, якраз перед тим, як ви зателефонували.

- Ваша дружина, — промовив детектив. - Пані Спармен згадувала про неї. Що вона згадала?

Шултер подивився на годинник, і Деймон якомога коротше розповів йому про чоловіка, який тинявся біля школи, про те, як Шила звернулася в поліцію, про зустріч перед їхнім будинком і про те, як чоловік назвав її лесбійською сукою.

- Вона знайшла його прізвище на клаптику паперу в шухляді свого столу, — сказав Деймон. — МакВейн. Ім'я не вказано.

Шултер пирхнув, виявляючи огиду до злочинної недбалості людей, з якими він був змушений мати справу.

- Вона знає ім'я поліцейського, якому вона поскаржилася і який нібито попередив цю особу?

- Я майже впевнений, що ні, — вибачливо відповів Деймон.

- Номер жетона?

- Я запитаю її, але майже впевнений, що вона його не знає.

Шултер роздратовано похитав головою.

- Якби тільки люди зрозуміли, що вони повинні допомагати поліції, якщо хочуть, щоб вона їх захищала...

- Ніхто з нас ні я, ні моя дружина, раніше не мали жодного стосунку до поліції, — перебив Деймон, виявляючи роздратування. —Ми повні аматори в питаннях злочинності.

- Завжди буває перший раз, — одказав Шултер. Він промовив це так, ніби відтепер Деймон і його дружина можуть очікувати на низку подій, які змусять їх більш професійно підійти до злочинної поведінки. - У будь-якому разі, я введу ім'я МакВейна в комп'ютер і подивлюся, що вийде. Мабуть, нічого. - Він докірливо поглянув на Деймона. - Ще щось?

Деймон завагався, зробив глибокий вдих.

- Приблизно два місяці тому мені зателефонували з Гері, Індіана, — сказав він. — Дзвонила якась жінка. Я був у своїй конторі. Я нікому про це не розповідав і не хочу, щоб моя дружина про це дізналася. Я хочу, щоб ви пообіцяли мені, що не скажете нічого, що могло б дійти до неї...

- Це вам погрожують, пане Деймон, — холодно промовив Шултер. — Мені ніхто не погрожує. Я зроблю все, що в моїх силах, але нічого не можу обіцяти. Але якщо ви хочете захисту, краще скажіть мені.

У ресторані було тепло, і Деймон дістав хустку та витер піт з чола. Детектив не зняв свого важкого пальта, але не було жодних ознак того, що спека йому заважала або що будь-які кліматичні умови могли б хоч якось на нього вплинути. Деймон озирнувся, щоб перевірити, чи ніхто з відвідувачів сусідніх столиків не міг підслухати його розмову.

- Це дівчина, — сказав він, знизивши голос майже до шепоту, змусивши Шултера нахилитися до нього, щоб почути, що він говорить. Вперше на обличчі детектива з'явився вираз зацікавленості, майже задоволення. - Дівчина, — продовжив Деймон, — насправді молода жінка, заміжня. Я мав з нею відносини. Її чоловік був тренером шкільної футбольної команди в Гері, Індіана. Вона приїхала до Нью Йорка, щоб побачитися з батьками, і я її зустрів. Вона... ну, вона завагітніла. Від мене. Вони не могли мати дітей. Вони намагалися, як вона мені розповіла, але нічого не виходило. Вона не схотіла робити аборт. Вона збиралась залишити дитину, вона так сказала, і увірити чоловіка, що це його.

- Ага, — задоволено сказав Шултер, — ви були поганим хлопчиком.

- Я не відчуваю провини, — виправдався Деймон. — Вона скористалася мною замість штучного запліднення, ось і все.

- Це було не так вже й штучно.- Вперше в очах детектива промайнула іскра розваги. - Хочете сказати мені її ім'я?

- Мабуть, слід. Пані Джулія Ларч.

- Можливо, тут є якийсь зв'язок, — задумливо мовив Шултер.

- Вона живе в Гері. Той, хто телефонував сказав, що він із Чикаго.

- Гері недалеко від Чикаго. Давайте пройдемось трохи далі. Звідки ви знаєте, що дитина народилася?

- Вона написала мені листа в контору. - Деймон заплющив очі, знову уявляючи собі той лист, написаний похилим почерком на ароматизованому блакитному папері. «Вітаю», — прочитав він, злегка зморщивши ніс від запаху важкого паперу, — «ви тепер батько хлопчика вагою вісім фунтів».* Він згадав суміш сорому і піднесення, коли розірвав лист із конвертом і кинув клаптики в кошик для сміття. Він та Елейн, з самого початку відчуваючи, що їхній шлюб не буде тривалим, ретельно уникали вагітності. Шила ж хотіла дітей, але їхні зусилля були марними. Вони позбавили себе болю від пошуків винуватця. Тепер він знав, що принаймні він був плідним. Залишившись єдиною дитиною, з тих пір, як його старший брат Дейві помер від лейкемії у віці десяти років, він нарешті мав сина, навіть якщо не знав його імені і, ймовірно, ніколи його не побачить. Його кров буде продовжена.

Шултер поставив йому питання, і він розплющив очі.

- Як це так, — спитав Шултер, — що раптом, через стільки років, можна сказати, зненацька, вона зателефонувала вам?

- Приблизно рік тому вона знову написала мені. Вона приїжджала до Нью Йорка з дитиною і хотіла, щоб я зустрівся з нею і з ним. Вона дала мені адресу своєї подруги, куди я міг безпечно написати їй.

- Ви бачили дитину?

- Ні. Я написав їй, що це було давно і що, на мою думку, краще не ускладнювати ситуацію, — відповів Деймон. - Насправді, з роками я усвідомив, що насправді нічого не знав про цю жінку, що вона могла спати з десятком чоловіків у Нью Йорку, поки була тут, і що це міг бути син будь-кого. Коли вона зателефонувала, то сказала, що зберігала той лист, а її чоловік його знайшов.

Шултер кивнув.

- Висновок такий: ніколи нічого не пишіть. Продовжуйте. Що ще та жінка сказала по телефону?

- Вона плакала, тому їй було важко говорити, і вона не дуже чітко висловлювалася, але мені вдалося зрозуміти, що чоловік почав бити її, поки вона не розповіла йому всю історію. Правда це чи ні. Вона сказала мені, що він поклявся, що розірве мене на шматки, якщо колись зустріне. І сказав, що мені краще платити за утримання хлопчика і його освіту, якщо я зрозумів, що для мене корисніше.

- Ви платили?

- Я надіслав їй чек на тисячу доларів.

- Це була помилка, — заявив Шултер. - Ваше ім'я на ньому і все таке.

- Я не знав, що ще робити, — втомлено промовив Деймон. Правда і наслідки, подумав він, це не гра, а кривавий спорт.

- У вас є її адреса?

- Так.

Деймон дістав з кишені маленький блокнот, записав адресу, вирвав сторінку і простягнув її Шултеру.

- Я зателефоную капітану поліції, якого знаю в Гері, — пообіцяв Шултер, — і попрошу його перевірити цього хлопця.

- Заради Бога, скажіть йому, щоб він був стриманим.

- Стриманим, — Шултер скривив верхню губу. - Це слово поліцейські капітани повинні шукати в словнику. Що ви будете робити, коли той Заловські знову подзвонить вам?

- Я думав, може, ви підкажете мені, що робити.

Шултер задумався на мить, зробив ковток холодної кави.

- Ну, перше, що я пропоную, це підключити до телефону записуючий пристрій. Потім, коли він зателефонує, спробуйте домовитися про зустріч на наступний день. Потім повідомте мені, де і коли відбудеться зустріч, і я спробую бути там або десь поблизу, сподіваючись, що він мене не помітить.

- Коли він телефонував, — нагадав Деймон, — він сказав, що хоче зустрітися зі мною через десять хвилин. На розі. Я думаю, що його наступний дзвінок буде таким самим. Не буде часу телефонувати вам.

Шултер видихнув повітря крізь зуби, видавши свистячий звук.

- Ви можете купити деяке обладнання, щоб підключити себе до мікрофона і записати те, що він вам скаже. Все необхідне можна придбати в будь-якому магазині електроніки. - Він подивився на годинник, відсунув від себе чашку з блюдцем. - Мені час іти. Якщо у вас є ще якісь гарні історії з минулого, подібні до історії пані Ларч, спробуйте їх згадати і записати на папері, вказавши імена та дати, щоб я міг прочитати їх, коли ми наступного разу зустрінемося. - Він встав, нерухомий, масивний, не спітнілий у своєму важкому пальті, і надів темно-коричневий фетровий капелюх з вузькими крисами, який виглядав кумедно маленьким на його масивній голові. - І ще одне, — додав він, коли Деймон підвівся, — пані Спармен сказала, що ви розглядаєте можливість запросити дозвіл на пістолет.

- Це правда.

- Скільки вам років, пане Деймон?

- Шістдесят п'ять.

- Ви коли-небудь тримали в руках стрілецьку зброю?

- Ні. Я ніколи в житті не торкався зброї.

- Де ви були під час війни?

- Я служив на Торговому Флоті. Там зброю не використовували.

Шултер кивнув.

- Зброя принесе вам більше шкоди, ніж користі, — сказав він. – У всякому разі на вулицях і без того до біса багато зброї. Торговий флот, еге ж? - У його голосі не можна було не помітити презирства. - Надбавка за понаднормову працю в зонах бойових дій. Ми називали це важкою службою.

- Ви були на війні?

- Перший полк морської піхоти, — відповів Шултер. - Без оплати за понаднормову працю.

- Ви ж були надто молодим? Скільки вам зараз — п'ятдесят?

- П'ятдесят сім, - відповів Шултер. - Я вступив до лав армії, коли мені було сімнадцять. Теплі дні в романтичному Південному Тихоокеанському регіоні. Я досі кілька разів на рік жовтію. Ну, я вже йду. У мене немає часу розповідати вам історію свого життя. Ці божевільні євреї в діамантовому районі — вони ходять з камінцями на двісті тисяч доларів у своїх портфелях — їм краще б на спину прикріпити табличку «Прийдіть і заберіть мене». Потім вони дивуються, що їх вбили. На їхньому місці я б найняв взвод піхотинців ізраїльської армії для патрулювання Сорок сьомої вулиці. У мене попереду важкий день — я повинен перевірити найдорожчих друзів двох мертвих чоловіків. - Він більш надійно прилаштував свій безглуздо малий капелюшок на лисіючій голові. - Залишайтеся тут на хвилину-дві після того, як я піду. Я не хочу, щоб ми разом виходили на вулицю. І сподівайтеся на краще.

Рукостискання не було, і старий морський піхотинець попрямував вздовж бару, хитаючись, наче моряк у шторм, коли вийшов на вулицю.


РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ


Він повільно йшов по Шостому проспекту, згадавши, що біля П'ятдесятої вулиці був великий магазин, де продавали електронне обладнання. Після зустрічі з лейтенантом Шултером він відчував фізичну втому. Ніби щойно пройшов надто жорсткий масаж. Шултер не дуже допоміг, а навпаки, поставив більше запитань, ніж дав відповідей. І було боляче розповідати йому про Джулію. Після стількох років вона з плачем повернулася з минулого, щоб замучити його проблемою, яку він не створював. Він згадав вечір, коли вони познайомилися. Він з Шилою пішли тоді на невелику вечірку, де розмови точилися переважно про книги. Хтось дізнався, що до шлюбу вона була бібліотекаркою і шкодувала, що покинула Нью Йорк. Вона лише час від часу долучалася до загальної розмови, хоча з тих кількох слів, які вона вимовляла, стало зрозуміло, що вона прочитала багато сучасних письменників, знала про всі книги, про які йшлося протягом вечора, і була в курсі літературних пліток, навіть у Гері, читаючи багато журналів і листуючись із друзями, яких вона залишила в Нью Йорку і які були на периферії видавничого та театрального світу. Вона була милою дівчинкою, блідою, виснаженою, сором'язливою, і не справила на Деймона ніякого особливого враження, ні хорошого, ні поганого.

Він переживав шорсткі часи у стосунках із Шилою. Він багато пив, бо його справи йшли погано, і кілька його найуспішніших клієнтів відвернулися від нього. Три-чотири ночі на тиждень він не повертався додому до другої-третьої години ночі, проводячи час із друзями, які до півночі встигали напитися до нестями. Сам він найчастіше повертався додому, хитаючись і непевно вставляючи ключ у замок вхідних дверей. Його виправдання були безглуздими, і Шила слухала їх у крижаній тиші. Вони не кохалися кілька тижнів до вечірки. Коли вони повернулися додому після неї, вони ледь побажали одне одному доброї ночі, перш ніж Шила вимкнула світло на своєму столику біля ліжка.

Він відчув потяг і мав сильну ерекцію, тому простягнув руку, щоб погладити її. Вона сердито відштовхнула його руку.

- Ви знову напилися, — сказала вона. — Я не кохаюся з п'яницями.

Він відкинувся назад, поринувши в жалість до себе. Все не так, подумав він, все котиться під укіс, цей шлюб довго не протримається.

Вранці він не став чекати, поки Шила приготує йому ранковий сніданок, а поїв у кафетерії по дорозі на роботу. Дивом, у нього не було похмілля. З ясним розумом він вирішив, що його поведінка останніх кількох місяців була виною як Шили, так і його самого. Погіршення стосунків у шлюбі почалося зі сварки через гроші. Він заробляв дуже мало, Шила ніколи не заробляла багато, а рахунки накопичувалися. Тоді видавець з сумнівною репутацією, який розбагатів на публікації сенсаційних напівпорнографічних книг, запропонував йому роботу в своїй редакції, щоб розпочати більш добропорядний напрям. Гроші, які він обіцяв, були дуже хорошими, але цей чоловік був вульгарним, і Деймон відчував, що навіть десять таких, як він, не змогли б зробити його добропорядним. Він відхилив пропозицію і зробив помилку, розповівши про це Шилі. Вона розлютилася і дала йому це зрозуміти.

- Досі ви жили занадто м'яко, мій дорогий чоловіче, — сказала вона. — Чесність — це добре, але вона не оплачує рахунки. Якби ви коли-небудь мали справу з жорстокими, нестямними, несамовитими дітьми, з такими як маю я, ви б знали, як це — виконувати найгіршу і найбруднішу роботу, щоб не померти з голоду.

- Не будьте такою мелодраматичною.

- Це ви мелодраматичний. Жертвуєте усім, щоб зберегти святе полум'я літератури. Гаразд, залишайтеся чистим і тричі «дякую» за дорогоцінну чесність Роджера Деймона. Я занадто добре вас знаю, щоб хоч на хвилину подумати, що ви щось зміните, аби догодити мені. Повертайтеся до своєї занедбаної святині вашої контори, паліть свою люльку і чекайте, поки наступний Ті. Сі. Еліот увійде у двері і коронує вас підписаним контрактом.

- Шило, — сказав він сумно, стурбований відлунням слів пана Грея про його останню розмову з сином і презирством сина, коли той сказав, що його батько задоволений тим, що все своє життя прожив в кутку на скоринці. - Шило, ви говорите тоном вам не властивим.

- Є одна річ, яку я можу вам гарантувати, мій любий чоловіче, — суворо сказала Шила, — а саме те, що бідність — це єдиний надійний спосіб змінити тон голосу жінки.

Саме після цього він почав пити і проводити ночі з хлопчиськами, як сардонічно називала їх Шила. Перше-ліпше виправдання під час бурі, думав він, занадто чесний із собою, щоб перекласти всю провину на інших.

Згадуючи все це і вперту образу на обличчі Шили, яка тривала вже кілька місяців, він подумав: «Вона виглядає як селянка і поводиться як селянка». Це було неприємно, і йому це не подобалося, і хоча він не був упевнений, як все закінчиться, він був впевнений, що більше не збирається цього терпіти.

Він сидів за своїм столом, невдоволено переглядаючи рахунки і з обуренням згадуючи, як Шила відштовхнула його руку в ліжку минулої ночі, коли задзвонив телефон і він підняв слухавку. Це була Джулія Ларч. Він намагався не виказати здивування в голосі, коли вона назвала своє ім'я.

- Я думала про те, як приємно було познайомитися з вами вчора ввечері, — сказала вона, — і як було б ще приємніше зустрітися з вами знову.

- Це дуже мило з вашого боку, пані е-е... пані Ларч, — промовив Деймон.

- Ви мені наснилися якраз перед тим, як я прокинулася сьогодні вранці. - Вона тихо засміялася. - Це було приблизно десять хвилин тому.

- Сподіваюся, сон був приємним, — сказав Деймон, починаючи ніяковіти і сподіваючись, що Олівер за своїм столом не зможе здогадатись, про що йдеться на іншому кінці телефонної лінії.

Вона знову засміялася.

- Він був дуже сексуальним, — сказала вона.

- Це хороша новина.

- І я подумала: чи не було б чудово закінчити мою відпустку в Нью Йорку, якби ви відразу прийшли до моєї кімнати, поки я не забула сон, і зайнялися зі мною коханням.

- Ну, я... я..., — зазаїкався Деймон. - Це дуже спокусливо...


- Я в готелі «Борден». Він знаходиться на Східній 39-й вулиці. Номер кімнати — 426. Двері будуть не замкнені.

І вона поклала слухавку.

Деймон повільно поклав слухавку, болісно усвідомлюючи, після тижнів утримання, наскільки його збудив тихий голос у слухавці.

- Щось важливе? — запитав Олівер.

- Просто хтось попрощався.

Він ще п'ять хвилин сидів, дивлячись на жахливі цифри на аркуші перед собою, потім встав, вийшов з офісу і пішов через місто до Східної 39-ї вулиці, до дверей готелю, які мали бути не замкнені для нього.

Він все ще думав про той дзвінок майже одинадцять років тому і про день, що настав після нього, коли йшов по Шостому проспекту в полуденний час, серед масивного потоку пішоходів. У ліжку Джулія Ларч виявилася ані блідою, ані виснаженою, ані сором'язливою, і до настання ночі він пережив більше оргазмів, ніж будь-коли за один день чи одну ніч, навіть коли був вісімнадцятирічним юнаком.

Чи то збіг обставин, чи ні, але після цього його доля різко покращилася. Клієнт, чиї дві попередні книги були погано сприйняті і не продавалися, випустив роман, який два місяці поспіль залишався десь посередині списку бестселерів; Деймон уклав контракт для журналіста на спільне написання автобіографії з кінозіркою і домігся величезного авансу; тітка з Вустера померла і залишила йому в заповіті десять тисяч доларів. Він більше не відчував потреби пити, а Шила, яка спочатку підозрювала, що це лише тимчасове явище, нарешті знову стала колишньою Шилою і вибачилася за те, що була сварливою. Більше не було потреби тягнутися до неї в ліжку, бо тепер вона сама тягнулася до нього.

Зараз, озираючись назад, він міг би датувати своє щастя за останнє десятиліття з того дня, коли він піднявся до кімнати Джулії Ларч. Але тепер, згадуючи події останніх днів, він відчував, що для нього починається нова епоха — темна і холодна, епоха прослуховувань і попереджень, епоха людей, які займаються вбивствами, епоха ганебних спогадів, що настала завдяки постійній присутності мертвих. Він знав, що сьогодні він нап'ється. Він також знав, що Шила, яка знову повірила в нього як у надійного постачальника, пробачить йому це.

Він дістався до магазину, де продавали електронні пристрої, і задивився у вітрину, дивуючись безмежній винахідливості людства, яке так розумно вирішило найскладніші проблеми, які природа поставила перед людством, створивши крихітні комп'ютери, радіоприймачі, касетні магнітофони та мініатюрні телевізори. Перш ніж увійти, він вирішив, що купить апарат для запису повідомлень для свого домашнього телефону, але не пристрій, за допомогою якого він міг би перетворити себе на пересувну студію звукозапису. Я не створений для шпигунства, сказав він собі з переконанням. Але, не зізнаючись собі в цьому, він розумів, що це забобони. Якщо він налаштує себе на прослуховування, коли Заловські зателефонує наступного разу, він відчуватиме необхідність зустрітися з ним. Без підключення до запису, сказав він собі, не буде жодної вагомої причини зустрічатися з цим чоловіком.

Він зайшов всередину і підійшов до прилавка, де продавець обслуговував клієнта.

- Я хочу такий, який буде достатньо маленьким і легким, щоб я міг кинути його в сумку, коли подорожую, — говорив клієнт.

Деймон здригнувся, почувши голос. Це був голос чоловіка, який до війни разом з ним відвідував акторські курси, був його товаришем по службі і близьким другом на Торговому Флоті, а також кілька років мешкав з ним в одній квартирі, — Моріс Фіцджеральд. У той час, коли Деймон вирішив покинути акторську кар'єру, Фіцджеральд вже мав великий успіх на сцені і був постійно затребуваний. Вони залишалися хорошими друзями, хоча Деймон і покинув театр, але розійшлися в холодних стосунках. Їхня дружба була непоправно зруйнована, і Деймон не пішов на прощальну вечірку для Фіцджеральда і його недавньої коханої, Антуанетти Бредлі, напередодні їхнього від'їзду до Лондона. Але тепер, побачивши знайоме веселе обличчя під ірландською твідовою кепкою, холодність зникла і замінилася старою товариською теплотою часів на кораблі та в холостяцькій квартирі. У Лондоні, завдяки своєму дзвінкому ірландському голосу та здатності грати будь-які ролі, Фіцджеральд зробив собі солідну кар'єру як надійний другий актор. Незважаючи на свій талант, він знав, що ніколи не стане зіркою. Він був невисоким, а його еластичне й хитре обличчя було б корисним для коміка в бурлеску. Його ніколи не називали вродливим, навіть його мати, як він казав із жалісливою посмішкою.

Деймон відчував спокусу підійти до чоловіка, який зараз стояв до нього спиною, поплескати його по плечу і сказати: «На палубу, друже». Але, відчуваючи дивне, тривожне поколювання по всьому тілу і згадуючи свою зустріч з чоловіком, якого він вважав паном Греєм, він вирішив почекати, поки зможе ще раз добре роздивитися його, перш ніж щось сказати. Однієї зустрічі за тиждень, як та з хибним паном Греєм, було б достатньо для будь-кого.

Але коли чоловік обернувся, Деймон побачив, що це був Фіцджеральд: не той молодий чоловік, якого він знав, з чорним волоссям і гладеньким обличчям, а чоловік приблизно його віку, з сивими бакенбардами під кепкою.

- Ну, будь я проклятий, — виголосив Фіцджеральд. - Роджер Деймон!

Навіть коли вони тиснули один одному руки, Деймон знав, що, незважаючи ні на що, через страх перед привидами, він не був би першим, хто заговорить.

- Що вас привело назад в стару країну? — запитав Деймон.

- Я граю в п'єсі, репетиції якої починаються завтра. Я не думав, що повернення до Нью Йорка принесе мені таке задоволення. Чи є людина з настільки мертвою душею, яка і так далі, і так далі... А зустріч з вами на другий день після повернення — це просто вишенька на торті. - Він з ніжністю подивився на Деймона. - Ви добре виглядаєте, Роджере.

- Та ви теж.

- Трохи пошарпаний по краях. - Він зняв кепку і доторкнувся до голови. - Сиве волосся. Зморшки від турбот навколо очей. Очі, що вже не сяють і не є такими невинними. Ну, я радий бачити, що ви теж ще маєте волосся. - Він посміхнувся. - Два старих півня. Голі, зруйновані хори, де колись співали солодкі птахи і все таке.

- Ви зовсім не виглядаєте старим, — сказав Деймон. Він говорив правду. У гіршому випадку Фіцджеральд виглядав не старше п'ятдесяти, хоча був на кілька місяців старший за Деймона.

- Перебування на очах у публіки. Це робить дива, у відчайдушний спосіб, щоб підтримувати ілюзію молодості.

- Сер, — запитав продавець, який терпляче спостерігав за двома чоловіками, — Сер, ви берете цей набір із собою?

- Так, дякую. - Фіцджеральд кинув кредитну картку на прилавок. - Що ви купуєте у цьому чарівному будинку?

- Я тільки придивлюся, не купую. - Деймон не хотів пояснювати Фіцджеральду, навіщо йому потрібен пристрій, який приймає повідомлення по телефону і виправдовує вас за те, що ви не відповідаєте на дзвінки особисто. - Я думаю, ця зустріч вимагає випивки. Як ви?

Фіцджеральд з жалем похитав головою.

- Чорт забирай, у мене обід з продюсером вистави. Не можна пропускати зустрічі з начальством, ви ж розумієте. Я і так вже запізнююся.

- Як щодо завтрашнього вечора? Приходьте до нас на обід. Я хочу познайомити вас із моєю дружиною. - Фіцджеральд знав Елейн і привітав Деймона з тим, що той позбувся її, але він поїхав до Лондона задовго до того, як Деймон одружився вдруге.

- Звучить разюче, — сказав Фіцджеральд. — О котрій і де?

- О восьмій вечора. Ось, я дам вам свою адресу. - Він дістав блокнот, з якого вирвав сторінку, щоб написати адресу Джулії Ларч для Шултера, і написав свою адресу для Фіцджеральда. Місцеві адреси та імена друзів і ворогів, вирвані з блокнота за двадцять центів. Творчість поета, як зауважив Шейкспір.

- Поки ви не пішли, — промовив Деймон, вагаючись, перш ніж задати питання, — Антуанетта тут з вами?

Фіцджеральд дивно подивився на нього.

- Вона загинула в авіакатастрофі, — відповів він рівним голосом. — Десять років тому. Літак впав в Ірландське море. Всі загинули.

- Мені шкода, — непереконливо поспівчував Деймон. — Дуже шкода.

Фіцджеральд знизав плечима.

- Така вже доля, — сказав він. - Я намагаюся ставитися до цього спокійно і думав, що зможу це пережити, але так і не зміг. - Він спробував посміхнутися. - Немає сенсу про це думати.

Він зробив невеликий неоднозначний жест, відмахуючись, відганяючи жалість? Деймон не зміг зрозуміти.

Вони разом вийшли на проспект.

- Побачимося завтра ввечері о восьмій, — пообіцяв Фіцджеральд. - Передайте дружині, що я їм все підряд.

Він жваво вскочив у таксі. Деймон подивився, як таксі від'їжджає, потім повернувся в крамницю, підійшов до того самого прилавка і купив прилад для запису повідомлень з телефону.

Потім, несучи автовідповідач у коробці, він зайшов до найближчого бару, замовив перший напій цього дня і заглибився у спогади про хороші та погані часи, які він і Фіцджеральд провели разом.


Серед них були довгі вечори в «Ресторані Дауні» або в «Барі Херолда», де актори збиралися після вистав, і він та Фіцджеральд сперечалися з усіма, хто підходив, про різні таланти О'Ніла, Одетса, Сарояна, Вільямса, Міллера та Джорджа Бернарда Шо. Фіцджеральд, який мав надзвичайну пам'ять, цитував їх усіх або будь-кого іншого, щоб довести свою точку зору. Вони аналізували стилі акторської гри, і Фіцджеральд акторський Метод, продемонстрований «Груповим Театром»,* називав «Ньюйоркською школою бурмотіння». Його батько був ірландцем, навчався в «Трініті»* в Дубліні і залишив синові у спадок чітку і приємну музичну мову, яка могла підноситися до шейкспірівських висот або переходити в мелодійний ірландський акцент, коли він цитував уривки з Джойса.

Незважаючи на свій зріст і обличчя коміка, він завжди приваблював дівчат, і навколо нього завжди було дві чи три з них, які просили його прочитати їхні улюблені вірші або один із великих монологів, які Фіцджеральд виконував із тихою пристрастю і захоплюючою чіткістю, незалежно від того, наскільки п'яним він був на той момент.

Він також мав великий талант підбирати дівчат, які вміли готувати, і тріумфально приводив їх до квартири, щоб вони готували бенкети з boeuf bourgignon, fritto misto і качкою à l’orange.* Коли він знаходив дівчину, яка вміла готувати краще за поточну претендентку на титул, він безжально розривав з нею стосунки і називав нову la Maitresse de la Maison.* Деймон не міг порахувати, скільки Maitresse de la Maison вони змінили за той час, поки жили разом у квартирі.

Коли Деймон вперше привів Антуанетту до квартири, Фіцджеральд одразу запитав:

- Ви вмієте готувати?.

Антуанетта здивовано подивилася на Деймона.

- Хто цей дивний тип?, — запитала вона.

- Потіште його, — сказав Деймон. - Він має особливе ставлення до кулінарії.

- Я що схожа на кухарку? — запитала Антуанетта.

- Ви схожа на богиню, що піднімається з піни, — відповів Фіцджеральд, — а піна зроблена з шоколадного мусу.

Антуанетта засміялася.

- Відповідь — ні. Я точно не вмію готувати. А що ви вмієте робити?

- Я можу відрізнити яструба від чаплі,* а плоске суфле від стейка з філе. — Він повернувся до Деймона. — Що ще я вмію робити?

- Сперечатися, — сказав Деймон, — спати допізна вранці і змушувати крокви дзвеніти, коли ви декламуєте Єйтса.

- Ви знаєте «На полях Фландрії»?* — запитала Антуанетта. — Я раз декламувала його в шкільному актовому залі, коли мені було десять. Коли я закінчила, всі аплодували.

- Не сумніваюся, – гидливо відповів Фіцджеральд.

Деймон знав Антуанетту достатньо добре, щоб зрозуміти, що вона жартує, відплачуючи за те, що її запитали, чи вона не кухарка. З Фіцджеральдом не можна було жартувати про поезію. Він повернувся до Деймона.

- Не одружуйтеся з цією дамою, друже, – сказав він.

Він ніколи не пояснив Деймону, чи сказав він це тому, що Антуанетта не вміла готувати, чи тому, що йому не подобався вірш «На полях Фландрії».

Зрештою, подумав Деймон, замовляючи другий напій у бармена, він послухався поради Фіцджеральда. Він не одружився з Антуанеттою.

Він повинен був попередити Антуанетту, перш ніж привести її додому, що Фіцджеральд найкраще почувається з ірландськими поетами. Якби він це зробив, вона могла б уникнути зневаги, а Фіцджеральд з самого початку зацікавився б нею, що позбавило б усіх трьох від багатьох неприємностей.


Найбільше Фіцджеральд захоплювався поезією Вільяма Батлера Єйтса, і під час повільної подорожі через Атлантику в конвої він і Деймон стояли на носі корабля «Ліберті», який просувався крізь довгі хвилі Північної Атлантики, і він співуче вимовляв зачаровані вірші поета. Він декламував «Плавання до Візантії» як особливе задоволення в ночі, коли здавалося, що небезпека минула і море заспокоїлося. Деймон чув його так часто, що навіть зараз, стоячи в барі на Шостому проспекті, він міг прошепотіти його з ірландським акцентом Фіцджеральда.

Він прошепотів, бо не хотів, щоб інші люди в барі подумали, що він божевільний, який розмовляє сам із собою:

«Ця країна не для старих, хто свій вік доживає.

Молодь, що одне одного тримає в обіймах,

Птахи на деревах, лосось, що з водоспадом спадає,

Скумбрія, що моря переповнює, по усяких місцинах

Всяка плоть, все, що зачате, народжене і вмирає,

Щасливі нахвалюють літо, у якого у приймах.

Музикою цією чуттєвою захоплені, віддавшись красі,

Пам’ятками вічного розуму нехтують всі».

Фіцджеральд тихо зарюмсав, дійшовши до кінця першого куплету, і Деймон відчув, як сльози навертаються на його очі, коли він згадував ті моменти.

Фіцджеральд, здавалося, знав практично всього Шейкспіра напам'ять, і ночами у місячну повінь, коли конвой вимальовувався на горизонті, як ідеальна мішень для зграї підводних човнів, він з сардонічною хоробрістю декламував солілоквій Хемліта після першого виходу Фортінбраса:

«Приклади, за грунт грубіші, спонукають:

Хоч би й ця армія, такої маси, сили

На чолі з тендітним, ніжним принцом,

Чий дух божественного повен честолюбства,

Глузує й кпинить з незнаного збуття,

На показ виставляючи, що смертне і непевне,

Перед примхами всіма фортуни, смерті й небезпеки,

Навіть яєчної заради шкаралупи. Насправді велич

Не в метушні у пошуку на то причин вагомих,

А у вступі в суперечку яру і за соломинку,

[Коли вже честь поставлена на кін. Як бути

Коли мого убито батька і матір зганьблено,

І розум й кров розбурхано мої,]*

А я приспав їх, коли на сором свій, я бачу,

Як неминуча смерть всі двадцять тисяч,

Забере, що фантазій заради та хитрощів слави,

Йдуть до могил, наче до ліжок, бороти ділянку,

На якій їхня кількість і розвернутись не зможе

І не достатньо якої навіть задля могил,

Щоб поховати убитих? О! Відтепер, ніж до цього,

Мої думки криваві будуть або не вартуватимуть нічого.»


Однієї ночі, відразу після того, як він продекламував солілоквій, один із кораблів їхнього конвою був торпедований. Корабель вибухнув, і вони з відчаєм спостерігали за полум'ям і зловісним стовпом яскравого диму, поки корабель тонув. Це був перший раз, коли вони бачили, як знищується один з їхніх кораблів, і Фіцджеральд один раз схлипнув без сліз, а потім тихим голосом промовив:

- Добрий друже, ми — яєчна шкаралупа, і всі думки про море і його глибини сьогодні вночі криваві.

Потім, оговтавшись, він процитував «Бурю» з іронічною мелодійністю:

«На глибині у п’ять сажнів кістки

Твого батька, як корали стають.

Очі перлами стають залюбки:

Нічого не зникло, все з нього знайдуть,

Та зазнає усе морських змін,

Перетворивши на скарби його тлін.

Морські німфи щогодини б’ють в дзвін:

Дінь-дон, дінь-дон.

Слухай! Я чую зараз їх передзвін!»*

Фіцджеральд на якусь мить замовк, а потім сказав:

- Шейкспір - це промова на всі випадки життя. Я ніколи не доживу до того, щоби зіграти Хемліта. Ах, я йду вниз. Якщо нас вразить торпеда, не кажіть мені.


Їм пощастило, і вони ніколи не були торпедовані, і вони повернулися до Нью Йорка радісні, молоді та сповнені бажання продовжити роботу, для якої вони народилися, як сказав пан Грей в іншому випадку. Саме тоді вони вирішили зняти спільну квартиру. Вони знайшли її поблизу річки Хадсон, у районі, де вулиці були в основному зайняті автосалонами та складами. Це була занедбана, розвалена квартира, яку вони обставили різними меблями, швидко захарастили книгами та театральними афішами, в якій дівчата, що постійно дрейфували то в неї, то з неї, постійно намагалися навести лад.

Як і Деймон, він одружився ще до війни, але отримав від дружини лист, в якому вона зізналася, що закохалася в іншого чоловіка, з яким хоче побратися.

- Це було холодне розлучення, — прокоментував він. - Юридичні зв'язки були розірвані в Ріноу,* коли я перебував трохи південніше Ісландії в Північній Атлантиці.

Він поклявся, що ніколи більше не одружиться, і коли одна жінка, яка прожила в квартирі три місяці, дала зрозуміти, що хоче, щоб він взяв з нею шлюб, він продекламував їй у присутності Деймона пародію на героїчну сцену з п'єси, в якій він грав:

- Мене обманули жінки, обікрали жінки, відкинули жінки, розлучили жінки, покинули, висміяли, дражнили жінки, збили з ніг, прибили і зрадили жінки. Щоб описати мої стосунки з жінками, потрібна сила Шейкспіра. Я був Мавром не мавританським,* запроданцем Данцем, троїстим Троїлом, безколірним Ліром, фальшивим Фальстафом, обскубаним Просперо, Меркуціо з діркою в тілі, вдвічі глибшою за колодязь і вп'ятеро ширшою за церковні двері — і все це через жінок.

Потім він цнотливо поцілував даму в чоло.

- Чи дає це вам хоч якесь уявлення про мої почуття з цього приводу?

Леді, як він і очікував, засміялася і більше не поверталася до цієї теми. Спокійно, вона продовжувала відвідувати квартиру разом з наступною зграєю інших дівчат.

Щоб зберегти їхню дружбу, Фіцджеральд і Деймон негласно домовилися, що кожен з них не буде зазіхати на дівчат, яких приводив додому інший, і це працювало навіть під час найбурхливіших вечірок, аж поки Деймон не з'явився з Антуанеттою, яка незабаром стала невід'ємною частиною їхнього життя, ночуючи у Деймона три-чотири рази на тиждень і навіть намагаючись готувати для них їжу в ті рідкісні проміжки часу, коли у Фіцджеральда закінчувалися кухарки.


У полудневій тиші ньюйоркського бару, де не було підводних човнів, але були інші небезпеки, Деймон замовив ще один напій.

- Цього разу налийте подвійну дозу, — сказав він бармену.

Хоча він нічого не їв з самого ранку і пив на порожній шлунок, віскі не мало на нього ніякого впливу. Він відчував себе тверезим і меланхолійним, згадуючи втрачені, бурхливі роки, а потім і той дійсно поганий період з Фіцджеральдом.


Деймон зрозумів, що щось не так, коли повернувся до квартири після роботи. Це був полярний ньюйоркський зимовий вечір. Прогулянка від контори пана Грея проморозила його до кісток, і він з нетерпінням чекав на випивку та тепло вогню у каміні, який, як він сподівався, розпалив Фіцджеральд.

Але вогню не було, а Фіцджеральд мав червоні очі і все ще був у халаті, що означало, що він не виходив з дому весь день. Він непевно ходив по вітальні з келихом у руці, і Деймон одразу зрозумів, що той увесь день пив, чого ніколи не робив перед виходом на сцену, а того вечора він мав виходити.

Фіцджеральд виглядав зляканим, коли Деймон увійшов до кімнати.

- О, — сказав він, піднімаючи келих, — ви застали мене на гарячому. Непростимий злочин актора. З'явитися на роботу в стані алкогольного сп'яніння.

- Що не так, Морісе?

- Не так те, — сказав Фіцджеральд, — що я лайно, якщо це можна вважати поганим у наш час. Випийте зі мною. Сьогодні ввечері нам обом це знадобиться.

- До початку вистави залишилося менше трьох годин, Морісе.

- Я можу зіграти той шматок хапаючого гроші бродвейського мотлоху навіть уві сні, — з презирством сказав Фіцджеральд. - Я також можу дозволити підняти завісу без мене і дати глядачам можливість здогадатися, кого не вистачає.

- Припиніть, Морісе. Що таке?

- Гаразд, ненько-нянько. - Фіцджеральд підійшов до столу, де стояли пляшки, лід і склянки. - Давайте, я наллю вам випивку. Дівиці всі втекли. І саме вчасно.

Його руки тремтіли, коли він готував напій для Деймона і доливав собі. Край пляшки дзенькав об край склянок. Наливши віскі в обидві склянки, він перетнув кімнату до місця, де стояв Деймон. Деймон взяв склянку, зробив ковток і сів.

- Ось так, добрий друже, сідайте. Можливо це буде довга розмова.

- Окей, Морісе, — сказав Деймон, — що сталося?

- Сталася, — сказав Фіцджеральд, — Антуанетта. А точніше, це Антуанетта і ваш добрий друг, Моріс Фіцджеральд, що має влучне ім'я. Покидьок Джеральда.*

- Не треба пояснювати, — тихо промовив Деймон, хоча йому довелося стримувати бажання задушити чоловіка, з яким він пережив війну і відсвяткував сотні веселих ночей.

- Ви не здогадувалися? - Фіцджеральд, як бачив Деймон, намагався виглядати таким, що розкаюється, але після всього, що він випив, вираз обличчя розпусного коміка був скоріше хитрим.

- Ні, — відповів Деймон, — я не здогадувався.

- Благослови невинних цього чорного світу. - Раптом Фіцджеральд кинув свою склянку в порожній камін. Віскі залило підлогу, а склянка розбилася об задню стінку каміна.

- Як довго це триває між вами двома? - Деймон все ще намагався говорити тихо. Він не хотів ніяких подробиць чи пояснень; все, чого він хотів, — це позбутися червоного, хитрого обличчя, що нависало над ним. Але слова вирвалися автоматично.

- Місяць. Якраз достатньо часу, щоб дама визначилася.

- Христосе, — вигукнув Деймон, — вона спала зі мною всі ці вихідні, і минулої ночі, і Боже ж мій, і ви були в сусідній кімнаті.

- «Amor omnia vincit», — сказав Фіцджеральд. - Або, можливо, навпаки. «Omnia amor vincit».* Чоловіки і жінки, добрий друже, чоловіки і жінки. Звірі джунглів.

- Ви збираєтеся одружитися з нею?

- Ймовірно, у свій час, — відповів Фіцджеральд. - Треба розібратися з деякими справами, висловити жаль.

Він мав тривалий роман з однією з кухарок, яку приводив додому. Вона була надмірно віддана йому, і Деймон припустив, що це одна з тих справ, з якими треба розібратися.

- Нема чого квапитись до церкви, — сказав Фіцджеральд. - Я зрештою зроблю з Антуанетти чесну жінку.

- Ви лайно, — гірко сказав Деймон.

- Я перший це сказав , — відповів Фіцджеральд, — але я не проти, щоб мене цитували. Де, в біса, мій напій?

- Ви кинули його в камін.

- О, загублений і розвіяний вітром привид пляшки скотчу. З творів Томаса Вулфа, відомого американського письменника. «Камінь, листок, незнайдені двері».* Краще від відомого автора. Боже, я ніколи нічого не можу забути. Який тягар. Я не забуду вас, добрий друже.

- Дякую, — промовив Деймон. Він встав. - Я збираюся спакувати речі і забратися звідси.

Фіцджеральд простягнув руку, щоб зупинити його.

- Ви не можете. Це я маю піти.

- Я не навіжений жити в борделі, — сказав Деймон. - Особливо після того, як я дізнався, що означає червоне світло у вікні.

- Один з нас повинен залишитися, — сказав Фіцджеральд. - Наш договір оренди дійсний ще протягом року.

Деймон завагався. Він не міг оплачувати інше житло і водночас половину орендної плати за квартиру.

- У мене є пропозиція, — сказав Фіцджеральд. — Давайте кинемо монету. Хто програє, той залишається і платить повну орендну плату.

Деймон зітхнув.

- О’кей, — сказав він.

- Маєте монетку? — запитав Фіцджеральд. - Весь мій дріб’язок лежить на столі в моїй кімнаті, а я не хочу, щоб ви хоч би й на хвилину залишалися самі, друже мій.

- Просто заткніться, Морісе, — сказав Деймон, дістаючи з кишені монету. Він витягнув четвертак. - І якщо ви ще раз назвете мене другом, я вам щелепу зламаю. Я кидаю. Вибирайте.

- Решка, — вибрав Фіцджеральд.

Деймон підкинув монету, зловив її на долоні й прикрив іншою на довгі десять секунд. Потім він підняв руку. Фіцджеральд нахилився, щоб побачити монету. Він видихнув з тихим шипінням.

- Орел. Я програв. Я залишаюся, — сказав він. – Пощастило в жеребі. Прийнятні втрати, як делікатно висловилися військові, складаючи плани наступного вторгнення, яке коштуватиме лише вісімнадцять тисяч життів. Мені шкода, Роджере.

Деймон кинув монету у Фіцджеральда, який не зробив жодного руху, щоб її зловити, і дозволив їй влучити йому в лоб, перш ніж вона впала на підлогу.

Потім Деймон пішов пакувати речі. Це не зайняло багато часу, і коли він вийшов зі своєї кімнати, він почув, як Фіцджеральд співає під душем, готуючись до вечірнього виступу.


На глибині у п'ять сажнів Антуанетта лежить, подумав Деймон і переніс свою склянку до кінця бару, бо до закладу зайшла група чоловіків, які голосно сперечалися поруч із ним про телевізійну програму, в якій один із них був представником спонсора, а інші — рекламними менеджерами та людьми, так чи інакше пов'язаними з програмою.

Цілих п'ять сажнів, подумав Деймон. Чи є корали в Ірландському морі? Він більше ніколи не бачив Антуанетту, рана давно загоїлася, а її подвійна зрада дозволила йому через багато років одружитися з Шилою, благословенною жінкою, коханкою, вірною супутницею.

Фіцджеральд зробив йому послугу, хоча ні він, ні Деймон тоді про це не знали. Перед прощальною вечіркою на честь Фіцджеральда та Антуанетти Бредлі, на яку Деймон був запрошений, але не прийшов, він отримав листа від нього, в якому його колишній друг написав:

«Пробачте мені. Я люблю вас як брата, і я не з тих, хто легко вживає слово «брат». Але брати приречені зраджувати одне одного. Згадайте Каїна. Будьте щасливі. І наступного разу, коли ми зустрінемося, сподіваюся, ми зможемо обійнятися».

Ну що ж, сьогодні вдень вони зустрілися знову, і якби Деймон був людиною, звиклою до таких жестів між чоловіками, він би обійняв свого старого підступного друга. Коли Моріс прийде на обід наступного вечора, він нагадає йому про його лист і обійме його.

До цього часу віскі почало діяти, і світ затуманився, і без будь-якої причини, яку він міг би собі пояснити, він спробував повторити перший куплет «Плавання до Візантії», але запнувся на словах і не згадав середні рядки, і безглуздо хихикнув, коли з великою гідністю сказав бармену:

- Рахунок, будь ласка.

Під впливом алкоголю, як висловився Фіцджеральд, він залишив автовідповідач на барній стійці. У той момент він не думав ні про Заловські, ні про лейтенанта Шултера.


Йому так і не довелося обійняти Фіцджеральда. Коли наступного ранку він відкрив газету «Нью Йорк Таймс», на першій шпальті була фотографія Фіцджеральда, а поруч з нею стаття. «Моріс Фіцджеральд, відомий актор, чия кар'єра тривала понад сорок років на американській, а згодом і англійській сцені, переніс серцевий напад і знепритомнів у ресторані, де він снідав із театральним продюсером паном Натаном Брауном. Його доставили до лікарні «Ленокс Хілл» на машині швидкої допомоги, але по прибутті було констатовано смерть».

Деймон поклав газету на стіл поруч із чашкою кави і бездумно подивився у вікно на будинок через дорогу. Потім він схилив голову і прикрив очі долонею.

Шила, яка сиділа навпроти Деймона за сніданковим столом, побачила по його обличчю, що сталося щось серйозне.

- Що трапилося, Роджере? — запитала вона з тривогою. - Ви в порядку? Ви раптом смертельно зблідніли.

- Моріс помер відразу після того, як я бачився з ним учора вдень.

- О, бідолаха, — пожаліла Шила. Вона простягнула руку і взяла газету з його сторони столу. Вона поглянула на невеликий заголовок внизу першої сторінки, а потім прочитала коротку статтю.

- Йому було лише шістдесят п'ять, — повідомила вона.

- Мого віку, — промовив Деймон. - Час іти.

- Не кажіть так, — різко обірвала Шила.

Деймон відчув, що ось-ось вибухне нестримним риданням. Щоб стримати його, він видав жахливий жарт.

- Що ж, він пропустить сьогодні ввечері гарну їжу.


РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ


Коли він дістався контори, перше, що він зробив, це вибачився перед Олівером за свій спалах гніву напередодні.

- О, кожен має право іноді виявляти трохи роздратування, — вимовив Олівер, збентежений вибаченням. - Шила здавалася такою стурбованою, і, чесно кажучи, я теж. - Він по-дитячому посміхнувся Деймону. - Трохи гніву розряджає атмосферу.

- Гаразд, — сказав Деймон. — Шила вже все знає — принаймні все, що знаю я, тож їй більше не потрібно щодня отримувати звіти з контори.

Він сказав це без гніву, але Олівер зрозумів.

- Як скажете, босе, — погодився він. - Omerta, як кажуть на Сицилії. Кодекс мовчання. Але якщо вам коли-небудь знадобиться моя допомога...

- Дякую, — відмовив Деймон, — Я впораюся.

Деймон знайшов номер продюсера Натана Брауна і зателефонував йому. Йому довелося довго чекати.

- Мені дуже шкода, що ви чекали, пане Деймон, — сказала телефоністка, коли він назвав своє ім'я. Вона звучала збентеженою і була на межі сліз. - Сьогодні вранці... Кожен з цілого світу телефонує. Ви можете уявити, як це виглядає в конторі. Я з'єднаю вас з паном Брауном.

Пролунало кілька клацань у слухавці, і Браун вийшов на зв'язок.

- Останні слова, які він промовив, були про вас, — сказав Браун. — Він сказав мені: «Перед тим, як прийти на ланч, я зустрів чудового старого друга. Це щасливий знак. Роджер Деймон, знаєте такого…?» І перш ніж я встиг відповісти, він почав страшно хитатися на стільці, і перш ніж я встиг підійти, щоб допомогти йому, він впав на підлогу. У ресторані раптом стало тихо, як у могилі, і, мабуть, офіціант викликав швидку, бо я почув сирену, здається, через кілька секунд, хоча в той момент це було дивно. Я втратив відчуття часу. Медики зробили все, що могли, але це не допомогло, і вони відвезли його. Це страшна втрата для нас усіх... Така чудова і талановита людина...

- Хто займається підготовкою похорону? - Під час прогулянки містом Деймон зміг опанувати свої нерви і говорив без емоцій.

- Коли я повернувся до контори після лікарні, коли все вже було закінчено, — сказав Браун, — я ризикнув і зателефонував на його номер у Лондоні. Відповіла жінка. Я не знав, хто це, чи то його дружина, чи хтось інший, і я запитав, а вона сказала, що вона подруга, дуже близька подруга, і що вона знає, що Моріс хотів бути похований в Англії. Я записав її ім'я. Я дам вам його і номер телефону. Можливо, ви захочете їй зателефонувати.

- Зателефоную, — відповів Деймон. - Хто займається підготовкою?

- Я, — сказав Браун. - Або, принаймні, намагаюся. Це так складно. - Він звучав втомленим і невпевненим у собі. Він чекав на початок репетицій, а прибув, коли завіса опустилася на останньому акті заключного вечора. - Хочете подивитися на тіло? Воно знаходиться в...

- Ні, — відмовився Деймон, — тіло я не хочу бачити, дякую.

Знання про смерть Моріса було для нього найбільшим випробуванням; він не хотів стикатися з холодною реальністю смерті. Його друг тепер був лише спогадом у довгій труні; він не мав нічого проти того, щоб самому поїхати до жінки, яка відповідала на дзвінки в його лондонському помешканні, коли він був у від’їзді, і яка тепер повністю заволодіє чоловіком, який, поки жив з нею, був одержимий спогадами про жінку, що давно потонула в Ірландському морі. Та було б жорстоко обтяжувати її старим американським другом, який міг би зламатися і ненавмисно вибовтати історії з минулого померлого, які вона не хотіла б чути.

- Ви бува не знаєте, якої він був релігії? — запитав пан Браун.

- Католик, — відповів Деймон. - Не дуже ревний. Сумніваюся, що він вірив у непорочне зачаття.

- Такі наші часи, — зітхнув Браун, сумуючи за занепадом віри з часів Мойсея та Ісуса Христа. - Проте я попросив священика в лікарні провести обряд Останнього Помазання. Про всяк випадок, розумієте.

- Це йому не зашкодить. - Деймон не пам’ятав, щоб Фіцджеральд коли-небудь ходив на месу.

- Я подумав, що було б доречно влаштувати для нього щось на зразок поминальної служби через тиждень-два. У невеликому театрі. Неконфесійну. Він був дуже популярний серед своїх колег-акторів, хоча більшу частину своєї кар'єри провів в Англії. Він зробив кілька записів Шейкспіра для БіБіСі. Відтворимо один із них, а люди виголошуватимуть короткі промови. Як його найстаріший друг, чи не могли б ви...?

- Вибачте, ні, — відмовив Деймон. Він згадав промови Фіцджеральда того вечора, коли вони кидали монету, щоб вирішити, хто отримає квартиру, але сумнівався, що навіть нерелігійна аудиторія, зібрана на згадку про Фіцджеральда, буде рада їх почути.

- Чи мав він якийсь улюблений гімн? Або вірш?

- Коли я його знав, це був «Плавання до Візантії». З того часу його смаки, можливо, змінилися.

- Ви не могли б прочитати його, пане Деймон?

- Ні, знайдіть актора. Якщо я прочитаю, він перевернеться в могилі.

Пан Браун коротко і сумно засміявся.

- Ми не звикли до такої скромності в театрі, — сказав він. -- До речі, чи є серед ваших клієнтів талановитий молодий драматург, який тільки чекає на свій зоряний час і потребує продюсера?

Справи як завжди, навіть коли мертвих друзів завантажують у літаки, щоб перевезти через океан. Видовище має тривати.* Скасуйте заявку, готуйтеся до наступних перегонів.

- На жаль, ні, — відповів Деймон.

Пан Браун зітхнув.

- Мені доведеться скасувати постановку п'єси, репетиції якої ми щойно розпочали. Я не можу придумати нікого, хто міг би його замінити.

Добре для його надгробка, подумав Деймон. Тут спочиває Моріс Фіцджеральд, Незамінний.

- У вас під рукою номер телефону тієї леді в Лондоні?

- Прямо тут.

Браун продиктував його Деймону, а Деймон записав його в блокноті.

- Знаєте, різниця в часі шість годин. Я її розбудив. Вона звучала дивно спокійно, коли я їй зателефонував. Англійська флегматичність. Моя дружина за подібних обставин рвала б на собі одяг і роздирала собі тіло. Різні звичаї, расові особливості. Та все-таки, я думаю, однаковий біль.

Деймон знав цього чоловіка лише побіжно і бачив хороші та погані вистави, які він ставив, але тепер він зрозумів, що він йому подобається. Він зіткнувся з неприємними обов'язками і впорався з ними.

- Дайте мені знати, — сказав Деймон, — коли відбудеться поминання. Я хотів би бути там.

- Звичайно, — відповів Браун. - Що ж, дякую. Це сумний день для усіх нас.

Деймон відчув, як його охопила хвиля втоми, і він став наркотично сонливим. Він з тугою подивився на потрісканий шкіряний диван уздовж однієї зі стін кабінету, який стояв там з перших днів перебування на посаді пана Грея і використовувався лише тоді, коли в кімнаті було двоє або більше людей для проведення нарад. Скільки надій було висловлено там, скільки невдач підтверджено.

- Олівере, — сказав він, — будь ласка, скажіть панні Волтон, щоб вона не дзижчала нам. Мені треба лягти і спробувати заснути на кілька хвилин.

- Звісно, — промовив Олівер. Він виглядав стурбованим. Жоден з них ніколи не спав на дивані. - З вами все добре, Роджере?

- Трохи сонний. У мене була важка ніч.

Олівер передав повідомлення панні Волтон, а Деймон розтягнувся на дивані. Він відразу заснув, але сон був неспокійним. Йому наснився плутаний і жахливо еротичний сон. У ньому він лежав у великому ліжку, на якому ніколи раніше не спав, разом з Антуанеттою Бредлі, молодою і спокусливою, та Джулією Ларч, яка бурмотіла непристойності, і обидві вони кохалися з ним із розпусною відданістю. Моріс Фіцджеральд, одягнений і виглядаючий так само, як і вчора в крамниці електроніки, стояв із келихом у руці, похмуро дивлячись на видовище перед собою, і чомусь батько Деймона, посміхаючись і манячи рукою, стояв на балюстраді, осяяний золотим світлом.

Коли Деймон розплющив очі, він став ще більш втомленим, ніж коли лягав спати, вражений баченням похоті, зради та звинувачень, любострасного переплетення мертвих і живих, яке його підсвідомість вигадала за кілька секунд сну.

Олівер з тривогою дивився на нього зі свого столу.

- Ви не дуже добре спали, — сказав він. — Ви видавали найжахливіші звуки.

- Я бачив сон, — Деймон сів і протер очі. - Сьогодні ввечері я знову почитаю Фройда.

- Здавалося, ніби ви плакали...

- Я не плакав, — сказав Деймон. - Навпаки.

Він підійшов до свого столу. Ноги були важкі, наче свинцеві. Він натиснув кнопку на телефоні, підняв слухавку і сказав панні Волтон, що знову приймає дзвінки.

- Нещодавно дзвонив якийсь пан Шултер, — повідомила панна Волтон. — Я сказала йому, що ви зайняті. Він залишив номер.

Вона назвала йому номер, і він його записав. Принаймні, подумав він, Шултер не був у сні. Цього йому вдалося уникнути. Він не попросив панну Волтон зателефонувати за цим номером, а набрав його сам. Він не хотів, щоб панна Волтон гадала, чому він має справи з детективом ньюйоркської поліції. Коли в трубці пролунав чоловічий голос: «Вбивства», він зрозумів, що правильно зробив, що зателефонував сам.

- Лейтенанта Шултера, — сказав він чоловікові. — Пан Деймон, я передзвонюю лейтенанту.

- Вітаю, пане Деймоне, — сказав Шултер. Його голос у слухавці дуже нагадував Деймону голос Заловські. - У мене для вас є новини. Ми провели пошук вашого пана МакВейна в комп'ютері і знайшли МакВейна, який живе поблизу вас на Західному Бродвеї. Це, ймовірно, той самий. Його заарештували за скаргою виховательки дитячого садка в державній школі в нижньому Манхеттені, якій не подобалося, що він постійно тинявся біля дітей. Під час обшуку у нього знайшли великий мисливський ніж, прив'язаний до литки.

- Він потрапив до в'язниці?

- Шість місяців умовного терміну за носіння прихованої зброї, — відповів Шултер. - Ми перевіримо його. Якщо знайдемо при ньому ніж, він відбуватиме покарання.

- Дякую, лейтенанте, — промовив Деймон.

- А тепер, — запитав Шултер, — є якісь новини для мене? Ще якісь дзвінки?

- Ні. Я все ще чекаю.

- Ви вже склали ті списки, про які я вас просив?

- Я працюю над цим, — повідомив Деймон.

- На вашому місці, — порадив Шултер, — я б не затягував з цим.

- Я підготую їх за день-два.

Шултер буркнув, ніби не вірячи, що Деймон підготує їх за день-два.

- Я поговорив зі своїм другом у Гері. Він зробить деякі... е-е... перевірки. Яке слово ви використали?

- Стриманий.

- Саме так. Я просто сказав йому поцікавитися тихо, не роздувати з цього федеральну справу. Він каже, що бачив цього чоловіка, Ларча, який є футбольним тренером. Каже, що він дуже популярний, виграв три сезони поспіль.

- Це мене дуже втішило, — бовкнув Деймон, але одразу зрозумів, що зробив помилку, бо Шултер знову буркнув, ще голосніше, ніж раніше. Деймон усвідомив, що цей чоловік не був схильний до іронії, коли йшлося про виконання його професійних обов'язків.

— До речі, — запитав Шултер, — ви купили те електронне обладнання, яке я вам порадив?

Вперше Деймон згадав, що залишив пакунок на барній стійці попереднього дня.

- Так, — відповів він, — я купив автовідповідач.

Він не вважав за доцільне розповідати детективу, що через кілька годин після покупки він забув його в переповненому барі.

- Який в біса в ньому сенс? — з огидою мовив Шултер. - Ви думаєте, пан Заловські залишить повідомлення, що збирається вас шантажувати або прострелити вам голову?

- Продавець сказав, що єдині апарати, які він має для запису телефонних розмов, видають звуковий сигнал, щоб попередити того, хто телефонує, що розмова записується. Який в цьому сенс?

- Я радий одному, пане Деймон, — повідомив Шултер, — що ви не працюєте під моїм керівництвом у відділі вбивств. Гаразд, підключіть цю кляту машину, і подивимося, що буде. Коли отримаєте ті списки, зателефонуйте мені.

У слухавці пролунало надзвичайно гучне клацання, ніби Шултер грюкнув слухавкою. Деймон задумливо подивився на диван, а потім встав.

- Мені треба на кілька хвилин вийти, — сказав він Оліверу. -Вчора я забув дещо у барі і щойно згадав про це.

Вийшовши на вулицю, він зрадів, що ця справа вивела його з контори, подалі від хворобливої спокуси дивана і від цікавих, здивованих поглядів Олівера, які той кидав на нього, коли думав, що Деймон цього не помічає.

Була лише одинадцята година, але в барі вже зібралися ранкові завзяті пияки з околиці. Бармен був тим самим, що обслуговував його напередодні. Коли Деймон запитав його, чи хтось бува не здавав пакунок, який він забув і залишив на барній стійці напередодні, бармен виглядав спантеличеним.

- Гей, Едді, — покликав він бармена, який обслуговував клієнтів у передній частині салуну, — ми вчора знаходили пакунок? Цей джентльмен каже, що залишив його тут. О котрій годині, пане?

- О четвертій, п'ятій, десь так, — відповів Деймон.


- Едді, він думає четверта, п'ята година.

Другий бармен похитав головою.

- Я нічого не чув, — сказав він.

- Він нічого не чув, — повторив бармен, ніби вважаючи Деймона глухим. - Вибачте. Ви сьогодні вип'єте?

- Звучить як розумна ідея, — промовив Деймон.

- Що вам подати, сер?

Тепер, коли він побачив, що Деймон перетворився на клієнта, він став професійно ввічливим.

Приємністю для нього, подумав Деймон, було б покинути цей бар, покинути це місто, поїхати в далеку чужу країну, де всі померлі були йому невідомі, і лежати на пляжі, слухаючи шепіт хвиль, що докочуються з тисячі кілометрів незайманого океану.

- Скотч із содовою, — замовив він.

Мертві розташувалися поруч із ним у тихому ранковому барі. Що вам подати, леді і джентльмени? Ковток «Джек Деніелс» з краплею води з джерела в Лурді?* Антуанетто, склянку морської води, ароматизовану рутою? Морісе, старий шейкспірівський базікало, трохи тортів і елю?* Пане Грей, ще один коньяк з добавкою nepenthe,* щоб забути про свого сина-купця? Пані Ларч, хоча ви жива і здорова в Гері, Індіана, але уві снах блукаєте серед могил, як щодо келиха нектару для плотського ранку на Східній 39-й вулиці або келиха шампанського на Шостому проспекті, щоб відсвяткувати день народження?

Деймон хитнув головою, роздратований цією фантазією. Повернення до світу живих; Маквейн зі своїм ножем; Шила, яка наливає каву за сніданком; Елейн, з підтянутим обличчям, з фарбованим у магентовий колір волоссям, зі своїм новим хлопцем; пані Долджер, яка отримує роялті, стоячи над духовкою і випікаючи пироги; лейтенант Шултер серед вбитих євреїв, вимагаючи списки чоловіків і жінок у цьому реальному і матеріальному світі, які можуть у будь-який момент увійти до бару з пістолетом у руці, маючи намір вбити.

Пане Деймон, ще один скотч?

Розумна ідея, пане Деймон, в цей час, в цьому місці і за цих обставин. Ще скотчу, будь ласка.

Лише п'ять днів тому він був цілком щасливою людиною, мав міцне здоров'я, був задоволений своїм шлюбом, затишно почувався у своєму домі, користувався повагою у своїй професії, безстрашно ходив вулицями Нью Йорка за будь-якої погоди та у будь-який час дня і ночі, ніколи не розмовляв з поліцейським ні про що, крім як про дорогу, а спогади про його померлих пом'якшилися часом і усвідомленням того, що покоління змінюють одне одного у неминучому і вічному ритмі. А потім чоловік, якого, наскільки він розумів, ніколи не зустрічав, вкинув монету в телефонну будку, набрав номер, і могили відкрилися. Тепер він звертався до привидів серед білого дня, дізнався, що жінка, яку він кохав, десять років лежала на дні моря, а її доля була йому невідома. Він зустрів друга, який колись називав його братом, нагадав один з найболючіших моментів свого життя, потиснув руку друга в знак вдячного примирення, запросив його на обід, який так і не відбувся, бо друг помер між двома стравами в модному ресторані через кілька хвилин після рукостискання.

«Панна Отіс шкодує». Популярна пісенька. «Вона не зможе завітати на чай».* Чи наважиться він знову потиснути комусь руку? Чи може він вимагати скасування всіх отворів для опускання монет, вилучення з обігу всіх десятицентових монет? Чи може він ходити вулицями із зав'язаними очима, щоб не впізнати в плоті людей, які вже давно перетворилися на кістки? Чи міг він наказати собі цензурувати свої сни? Чи був він не тільки агентом книг, п'єс, оповідань, м'яких і нешкідливих вигадок, в яких, коли хтось оплакував смерть персонажів, потрібно було лише перегорнути сторінку, чи був він таємним і жахливим агентом якогось невідомого клієнта, посередником, який мав справу зі смертю і чий дотик, реальний чи уявний, робив його пророком і несвідомим хроністом розпаду, минулого і майбутнього?

Він став психічним гідролокатором, що досліджував глибини снів у пошуках смертоносних хижаків, знаходив обриси старих затонулих кораблів, слухав глузливі й оманливі відлуння, які могли бути китами, зграями рибок, піснями дельфінів, голосами русалок, що розмовляли невідомою мовою, але всі вони говорили: «Обережно».

Він не був Хемлітом; привид його батька не докоряв йому і не підбурював до помсти з сірих зубців сну, а мовчки стояв у полуденному сонячному світлі літа, тримаючи в руці дитячу іграшку і манячи його. Він не був стародавнім греком, він не плавав з Уліссом; тіні бойових побратимів і батьків, які були позбавлені належних похоронних ігор, не мали до нього жодних претензій зі свого останнього дому в підземному світі.

Він був людиною сьогодення, раціональною, переконаною, що, як і його сучасники, які дослідили найдальші межі Всесвіту, він є нащадком ящірок і мавп, людиною, якій не сприяють і не перешкоджають примітивні боги чи богині, науковці, пояснюючі явища, був людиною, яка вірила в те, що могла торкнутися, побачити, відчути запах або вивести з відомих величин, і він відчував, як його зносить у арктичне, оповите туманом, море некромантії.

Він згадав розмову в майстерні Грегора. «Ви вірите у передчуття? Я вірю у все, що не можна довести».

Чи був він просто дороговказом на шляху до якогось надприродного Auschwitz,* де здійснювалося остаточне вирішення для людей, яких він любив або які любили його, або чиї життя ледь торкнулися його в їхніх окремих життєвих шляхах, чи він був покараний або інструментом покарання? І якщо він був тим чи іншим, або обома, то з якої причини? Зрада довіри, кілька годин випадкового розпусного життя, народження байстрюків? Самозадоволення, егоїстичне ігнорування страждань людства на всіх континентах планети? Коли двадцяте століття після смерті Христа добігало кінця, хто встановлював правила і якими вони були?

Яке послання для нього було в усьому цьому? Хто міг би йому розказати, яка дружина, товариш, священик, рабин чи циган міг би йому це відкрити? Чи був у відділі вбивств детектив, який міг би розшифрувати це для нього простою, повсякденною англійською мовою, щоб пояснити йому, що це було? Чи він справді хотів це знати? Чи він, як і мертві єврейські торговці діамантами, ніс на спині знак «Прийдіть і заберіть мене»?


РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ


Бармен поставив ще одну склянку на барну стійку перед ним. Він не пам'ятав, щоб замовляв її, але був задоволений турботою чоловіка. Він зробив ковток напою, подумавши, що має скласти якийсь список для лейтенанта Шултера. З чого почати? Треба було діяти систематично. Він дістав свій блокнот, написав на лівій сторінці «Можливі вороги — професійні», а на правій сторінці — «Можливі вороги — особисті». Тепер, подумав він із задоволенням, я просуваюся вперед, організація — це все, я склав категорії, як сказав би Грегор.

Він зробив ще один ковток свого напою. Хто ж коли-небудь йому відкрито погрожував? Крок номер один. Він похвалив себе за ясність і логічність свого мислення. Кандидат номер один. Деймон заплющив очі, згадуючи зал суду. Його викликали для дачі свідчень у справі про наклеп. Правду, всю правду і нічого, крім правди, хай допоможе мені Бог. Сам Бог був об'єктом наклепу протягом тисячоліть. Чоловіка звали Махендорф. Він був клієнтом, похмурим, худорлявим темноволосим молодим чоловіком, чиє обличчя було налаштовано проти всього світу.

Деймон обробляв перші два романи Махендорфа, і вони були опубліковані. Вони були грубими і сповненими насильства, але в них була певна сувора чесність, яку не можна було ігнорувати, і Деймон вважав, що доповідь Махендорфа про ненависну зворотну сторону американського життя мала право бути почутою. Чоловік вчинив правильно, хоча і без вдячності, і Деймон не міг змусити себе полюбити його. Але якби він представляв тільки людей, яких любив, то через півроку йому довелося б закрити контору.

Тепер рукопис третього роману Махендорфа, який Деймон закінчив читати напередодні ввечері, лежав на його столі, немов бар'єр між ним і його клієнтом, а Махендорф похмуро дивився на нього.

Ще під час роботи над книгою Махендорф сказав Деймону:

- Тепер ці покидьки будуть змушені звернути на мене увагу. Якщо критики мають здоровий глузд, вони зрозуміють, що мають справу з американським Челліні.*

Але Деймон, дочитавши останні рядки книги, зрозумів, що жодна розсудлива людина не назве Махендорфа американським Челліні чи будь-яким іншим «американським».

Деймон дав чоловікові добру пораду. Він сказав йому не намагатися її опублікувати.

Хоч це і була белетристика, але головний герой був у центрі уваги громадськості, його звички були добре відомі. Махендорф ідеально його вловив. Майже кожен, хто читав ньюйоркські газети, впізнав би цього персонажа з першої сторінки. Чоловіка звали Джон Берклі, а Махендорф бездумно назвав його Джеймсом Беркіном. Берклі був сміливим забудовником і збудував три або чотири найпрестижніші ділові будівлі в центрі Манхеттена. Він володів стайнею породистих коней і був одружений з красивою жінкою, яка раніше була кінозіркою. Він балувався театральним меценатством, субсидуючи постановки і часто фотографувався з дружиною під руку на найгучніших прем'єрах і в колі переможців на різних іподромах, широко посміхаючись і обережно погладжуючи шию переможців у широко розрекламованих скачках.

Махендорф, безглуздо, ніби гнаний до власної загибелі якимось зловісним демоном, наділив персонажа книги його професією, стайнею, дружиною-кінозіркою та схильністю до інвестицій у театр. У книзі Махендорф зробив його фігурою зла, огидною та ненависною. Беркін та інші персонажі, також взяті з життя і які рухалися в тих самих колах, що й Берклі-Беркін, були описані в жахливій прозі, копрологічній і блюзнірській, подібній до графіті в громадських вбиральнях.

До публікації своєї першої книги Махендорф працював у Берклі службовцем в його конторі, але був звільнений, і його ворожість відчувалася в кожному рядку. Можливо, цей чоловік був злим, а може й ні. Деймон кілька разів зустрічав його на вечірках з нагоди прем'єр, але вони ледь віталися, і Деймон не знав цього чоловіка достатньо добре, щоб судити про нього. Але хоча опис персонажа і його різних інтересів був близьким до реальності, деякі вчинки, які Махендорф змушував цього чоловіка робити, були явно вигаданими і жорстоко представленими, і Деймон не мав сумнівів, що будь-який суд присяжних винесе вирок проти письменника.

Махендорф слухав у тліючій тиші, поки Деймон якомога м'якше пояснював йому, що він потрапить у халепу, велику халепу, якщо опублікує книгу або навіть покаже її редакторам.

- Отже, — промовив Махендорф, — Ви хочете сказати, що не надішлете її з назвою агентства на обкладинці.

- Я не надсилатиму її. Крапка.

- Ви заробили на мені багато грошей.

- Не багато. Деякі.

Дві книги, які Махендорф написав до цього, мали помірний успіх.

- Отже, — сказав Махендорф, — ви відмовляєтеся представляти мене.

- Так, — відповів Деймон. — Не з цією книгою. Я не схильний до того, щоб проти мене висували позови на мільйони доларів.

- Ви засцяний боягузливий покидьок, — гірко промовив Махендорф. — Ви ніколи не побачите нічого з того, що я напишу, з контрактом чи без нього. Чому б вам просто не займатися дитячими книжками — «Боббі і Джоан у літньому таборі грають у лікарів» та іншим лайном. Це вам під силу. Те саме стосується і того альбіноса-педика, який працює на вас і лиже вам дупу.

- Якби я був молодшим, — заявив Деймон, — я б за це збив би вас з ніг. А тепер я покажу вам, що я думаю про ваш контракт.

Чоловік мовчки сердито дивився на Деймона, поки той підводився, підходив до шафи для документів, відкривав її, перегортав папки і діставав кілька скріплених між собою документів, що виглядали як юридичні.

- Це ваш контракт, пане Махендорф, — сказав він, а потім почав рвати сторінки.

Махендорф дивився на нього, сардонічно посміхаючись. Руки Деймона тремтіли, і йому було важко розривати більше одної сторінки жорсткого паперу.

- До біса це, — вирішив він. - Сподіваюся, ви зрозуміли суть. - Потім він кинув стос паперів на підлогу біля ніг Махендорфа. - А тепер забирайтеся з кабінету, — додав він.

- Мені потрібен мій рукопис, — потребував Махендорф.

- Ось він. - Деймон посунув товстий, акуратно зброшурований стос паперів на край свого столу. - Він псує вигляд кімнати.

Махендорф взяв рукопис і ласкаво провів рукою по обкладинці.

- Грьобаний сутенер, — сказав він. - Десять відсотків. Це хороший показник для вас. Десять відсотків з нічого. Я буду сміятися з вас, коли ця книга вийде, а я сидітиму на своїй яхті і читатиму рецензії.

- Якби я був вашим другом, — відповів Деймон, — і бажав би вам добра, я б сподівався, що ніхто інший у всьому світі навіть не прочитає це, не кажучи вже про публікацію. Але я не ваш друг і сподіваюся, що перша видавнича компанія, якій ви це покажете, візьме це і надасть цьому максимальний розголос, бо це буде ваш кінець. А тепер, вибачте, я мушу піти до вбиральні. Мені здається, мене знудить.

Він залишив чоловіка в кабінеті, але, виходячи, штовхнув двері, щоб вони залишилися відчиненими, і панна Волтон та Олівер Гебріелсен могли побачити, чи Махендорфу не спаде на думку понівечити стіл або полиці, заставлені книгами, заради своєї останньої помсти.

Олівер дивився на нього запитально. Це був перший раз, коли Деймон попросив його вийти з кімнати, поки він розмовлятиме з клієнтом.

- Що сталося…? — почав було Гебріелсен.

Деймон махнув рукою, не давши йому закінчити питання. Йому дійсно хотілося блювати; це не було фігуральним виразом огиди. Він поспішив з контори коридором до чоловічого туалету і встиг добігти до кабінки якраз вчасно, бо блювота підступила до горла.

Він блював, аж поки його тіло не почало тремтіти від сухих судом, помив руки й обличчя та прополоскав рот.

Коли він повернувся до кабінету, Махендорф вже пішов, а Гебріелсен сидів за своїм столом.

- Що це було? — запитав Гебріелсен. - Махендорф виглядав так, ніби щойно проковтнув барильце цвяхів, коли виходив звідси.

- Я б хотів згодувати їх йому по одному, — відповів Деймон. - Проспівайте «Алілуя» і викресліть одного клієнта.


Бажання Деймона здійснилося. Книга була опублікована, хоча й не першою установою, якій Махендорф її надіслав. Старший редактор видавництва, яке опублікувало дві інші книги Махендорфа, зателефонував Деймону через два тижні після сцени в конторі і повідомив, що рукопис Махендорфа лежить на його столі.

- У чому справа? — запитав редактор. - Чому ми не отримали рукопис від вас, як зазвичай?

- Чому б вам не запитати автора?

- Я запитав.

- Що він сказав?

- Що ви старий пердун, що ви відірвалися від реальності і що він вас звільнив.

Деймон засміявся.

- Ви читали рукопис?

- Достатньо, щоб зрозуміти, що ми не будемо його брати. Наша страховка ніколи не покриє суму, яку пан Берклі може отримати, якщо ми підемо до суду. Крім того, це груба нісенітниця.

- Це дві причини, через які я сказав Махендорфу, що більше не буду з ним працювати, — пояснив Деймон. - Ще одна причина — він дуже неприємна людина.

- Я сам це зрозумів, Роджере, — погодився редактор, — але хотів почути це від вас. Дякую. Рукопис пана Махендорфа буде відправлений йому поштою сьогодні ж ввечері.


Книга вийшла через шість місяців по тому, видана порнографом, який намагався заманити Деймона працювати на нього. Вони заслуговують одне на одного, з задоволенням подумав Деймон, коли побачив оголошення про її вихід. Вона майже не була рецензована звичайними критиками, але отримала широку і злісну увагу в колонках пліток. Через місяць після публікації адвокати пана Берклі подали позов проти Махендорфа та його видавця на суму в десять мільйонів доларів. Деймон та Олівер Гебріелсен тихо відсвяткували цю подію ланчем в ресторані «Алгонкін» в день, коли стаття з'явилася в «Таймс».

Деймон не здивувався, коли адвокати Берклі попросили його свідчити на користь їхнього клієнта, і він сказав, що буде радий це зробити. Він не був мстивою людиною, але вважав, що поведінка Махендорфа вимагала помсти, і він не був проти чекати в будівлі суду, поки справа тягнулася, зі свідченнями інших свідків, яких викликали перед ним, і яких щодня на видноті публікували в газетах. Адвокати, з власних міркувань, залишили його свідчити останнім.

Коли його нарешті викликали на місце для свідків і він склав присягу, судовий процес вже добігав кінця. Він навмисно уникав поглядів на стіл, за яким сиділи Махендорф і його видавець разом зі своїми адвокатами. Він не хотів бачити письменника перед тим, як давати свідчення. Він хотів говорити спокійно і справедливо, без злості, і боявся, що, побачивши це ненависне обличчя, не зможе приховати це в тоні свого голосу, коли говоритиме.

Після попередніх запитань, спрямованих на встановлення його повноважень перед судом, адвокат Берклі запитав:

- Пане Деймон, скільки років ви були агентом пана Махендорфа?

- Шість, — відповів Деймон.

- Ви представляли його інтереси під час продажу двох інших його книг?

- Так.

- Ви більше не представляєте його інтереси. Це правда?

- Так.

- Чи можу я попросити вас розповісти суду, за яких обставин ви розірвали співпрацю?

- Мені не сподобалася книга. Вона була для мене неприємною.

- Чи була якась інша причина?

- Я не хотів бути в цьому суді одним із підсудних, а не свідком.

У залі суду пролунав сміх, і суддя один раз стукнув молотком.

- Чому ви вважаєте, що були підстави припускати, що якщо ви продовжите співпрацю з паном Махендорфом, ви могли бути названі одним із підсудних?

Деймон задумався на мить. Йому пригадалася остання розмова з паном Греєм перед його смертю.

- Я був би носієм, засобом, провідником, якщо хочете, для наклепницької роботи письменника, а також ніс би відповідальність, — сказав він, використовуючи слова пана Грея.

- Дякую, сер, — подякував йому адвокат і звернувся до адвоката протилежної сторони – Свідок ваш.

Адвокат Махендорфа втомлено похитав головою, і Деймон зійшов вниз. Коли він проходив повз стіл, за яким сидів Махендорф, роблячи нотатки, той підвів на нього погляд, спотворений ненавистю, і прошепотів:

- Сучий вилупок, ви забили останній цвях у труну. Доберусь я до вас.

- Я вже тремчу, — посміхнувся Деймон.


Він замовив третій напій у барі. Це сталося більше трьох років тому, і суд присудив Берклі чотири мільйони доларів компенсації, два з яких мав сплатити автор, а два — видавець. Суд наклав арешт на все майно Махендорфа, і порнограф оголосив себе банкрутом, припинив діяльність і влаштувався на роботу продавцем рекламних площ в одному з найогидніших журналів для чоловіків. Махендорф зник з поля зору, хоча Деймон деякий час тому чув, що той обходив видавництва з новим романом, до якого ніхто не хотів доторкатися.

Три роки — це довгий термін, але чоловік, який у суді сказав йому: «Сучий вилупок. Доберусь я до вас», і який після цього мав усі підстави вважати, що його вигнала з професії людина, яка свідчила проти нього, був справедливим кандидатом для включення до списку професійних ворогів.

Деймон написав ім'я Махендорфа на лівій сторінці блокнта.


РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ


Деймон задумливо дивився за барну стійку. Там уздовж стіни висіло довге дзеркало, яке відбивало його відображення. Дзеркало було старе, потріскане та темне, майже сталевого кольору. Деймону його обличчя здавалося далеким і нематеріальним, ніби воно коливалося в мінливому похмурому тумані. Якщо я вже мушу пити, подумав він, мені слід піти в більш затишний салун. Але він ледве доторкнувся до свого останнього напою. Я не повинен витрачати гроші, подумав він, мені може незабаром знадобитися кожен цент, який у мене є.

Блокнот все ще лежав перед ним відкритим, і він поглянув на праву сторінку, яка була порожньою, за винятком заголовка у верхній частині сторінки — «Можливі вороги — особисті».

Йому ніколи не спадало на думку, що у нього є особисті вороги. Махендорф — це інша справа, але навіть у цьому випадку Деймон не думав про нього вже більше року. Пам'ять — хитра річ, і забуття часто є засобом, за допомогою якого розум захищає себе від минулого болю та жалю за втраченими можливостями.

Особисті вороги. Тепер, коли він змушував себе згадати, він написав два імені — Френк Айснер і в дужках Мелані Діл.


Він познайомився з Мелані Діл приблизно півтора року тому. Вона була секретаркою театрального продюсера на ім'я Проктор і прийшла в контору з декількома контрактами, які продюсер склав у свого юриста для п'єси під назвою «Яблуко для Хелен», написаної одним із клієнтів Деймона. Був вечір і Олівер Гебріелсен та панна Волтон вже пішли додому. Деймон саме одягав пальто, щоб піти, коли дівчина увійшла. Вона була молодою і гарненькою, двадцяти двох- двадцяти трьох років, як припустив Деймон, з густим каштановим волоссям, з освітленими смугами попереду, ніби вона проводила довгі години, лежачи на пляжі під сонцем. Її очі теж були карими, але з відблиском іншого кольору, що робило її трохи дивною, незвичайною, готовою посміхатися подумки над якимось продовженням жарту, який розуміла лише вона. Деймон бачив її раніше, коли він і Олівер приходили до контори Проктора, щоб обговорити умови контракту на виставу. Коли двоє чоловіків вийшли разом, Олівер сказав:

- Ух! Ви бачили ту дівчину? З нею будуть проблеми.

- Мені вона здалася нормальною. А її бос сказав мені, що вона дуже ефективна.

Олівер засміявся.

- Роджере, ви старієте. Її бос не міг відвести від неї очей, поки вона була в кімнаті, а коли вона встала і повернулася до свого кабінету, його погляд практично роздягнув її прямо там і тоді. Його язик майже буквально висів з рота, і він виглядав як безнадійний випадок розладнаності. Панна Діл, можливо, ефективна в конторі, але я готовий побитися об заклад, що в ліжку вона набагато ефективніша. Якщо хочете знати правду, то через п'ять хвилин я сам був досить розладнаний.

- Мабуть, я дійсно старію, як ви кажете, - посміхнувся Деймон. - Я нічого особливого в ній не помітив.

Це була та сама дівчина, яка зайшла в контору, коли Деймон одягав пальто, щоб піти. Через те, що Олівер сказав про неї, і через стару звичку, яку він вважав, що позбувся після іберійської дами, після якої він перейшов до нескладної моногамії, Деймон подивився на неї з більшим інтересом, ніж коли побачив її вперше, і вирішив, що Олівер мав рацію, коли так розхвилювався через неї. Хтивості розуму такі ж, як і плоті. Німфо, у своїх молитвах згадай усі мої гріхи.

Вони спустилися ліфтом разом, після того як Деймон замкнув контору, і спитав:

- Зазвичай я зупиняюся випити по дорозі додому ввечері. Хочете приєднатися?

Вона подивилася на нього з блиском розуміючої забави в очах, добре знайома з чоловічими залицяннями.

- Це було б дуже приємно, пане Деймон, — сказала вона стримано. - Я сподівалася, що ви мене запросите.

Її голос був трохи хрипким і пасував до її зовнішності, і Деймон припустив, що вона працювала над ним, або в акторській школі, або з викладачем співу.

У лаунж-барі «Алгонкіна», куди він її запросив, хоча це не було місце, яке він зазвичай відвідував для першого напою після робочого дня, виявилося, що його припущення було правильним.

- Причина, по якій я сподівалася, що ви запросите мене випити, — сказала вона, потягуючи біле вино, — полягає в тому, що я хотіла поговорити з вами про «Яблуко».

Він ледь посміхнувся, почувши її швидке припущення, що вони разом працюють у театрі, використовуючи універсальний прийом театральних людей – скорочувати назви п'єс.

- Я насправді не секретарка, – продовжила вона. - Я працюю з паном Проктором тільки в перервах між виставами.

Вона говорила короткими, швидкими вибухами, ніби слова пузирилися від кипіння і нестримно виривалися назовні в її горлі.

- Ви грали в якихось?

- У кількох. Поза-Бродвеєм. Поза-поза-Бродвеєм. «Еквіті Лайбрері». Літній театр. Вистави театральної школи. По закутках. - Її голос глузував з самої себе. - Звичайний тернистий шлях до слави. Ви коли-небудь бачили мене?

- Не думаю, — відповів Деймон. - Насправді, я впевнений. Якби я бачив вас на сцені, то напевно б запам'ятав.

Він був занадто галантним чоловіком, щоб сказати щось інше.

- Вони повинні поставити пам'ятник біля «Сарді».* З вічним вогнем. Невідомій актрисі. - Вона засміялася, без гіркоти. -Остання вистава, в якій я грала, була в центрі міста. «Чоловік плюс чоловік».

- Я бачив цю виставу, — згадав Деймон, — але пішов після перших десяти хвилин. - Він добре це пам'ятав. Вистава відкрилася і закрилася відразу після прем'єри, в той вечір, коли він і Шила пішли її подивитися. Він не сказав дівчині, чому пішов. - Ви, мабуть, виходили після цього.

- У другому акті, — підтвердила вона. — Ви нічого не пропустили. У другому акті у мене була велика сцена. Але рецензій не було. Критики всі пішли під час антракту. - Вона весело засміялася. - Так само як і мої мати і батько. Я б теж пішла, якби не підписала контракт.

- Я пам'ятаю той вечір, — сказав Деймон. Його запросив продюсер на ім'я Гілдер, якого він не знав, крім як за репутацією, яка була не дуже хорошою. Це був дуже багатий молодий чоловік із родини, яка володіла шахтами в Колорадо і фінансувала кілька вистав, всі провальні. Його репутація не була пов'язана ані з багатством, ані з кар'єрою в театрі. Він був заарештований за злочинний напад з наміром вбивства після того, як підібрав молодого чоловіка в барі, а потім жахливо побив його, коли вони прийшли до його квартири. Він стверджував, що молодий чоловік домагався його гомосексуальними заграваннями, і в гніві він вдарив хлопця. У нього були вправні і високооплачувані адвокати, і хоча майже всі в залі суду знали, що Гілдер сам мав, м'яко кажучи, гомосексуальні нахили і полюбляв грубий секс, його виправдали.

В інтерв'ю для газет Гілдер не перебираючи лаяв продюсерів ньюйоркського театру за їхню боязкість, вибір матеріалу та постановку, і оголосив, що відтепер він буде ставити п'єси сам, без партнерів. «Чоловік плюс чоловік» була його першою незалежною постановкою, яка йшла в театрі поблизу квартири Деймонів, поза Бродвеєм. Не маючи інших планів на вечір прем'єри, вони в останній момент використали свої подарункові квитки, більше з цікавості, ніж з надією, що постановка принесе їм багато задоволення.

Але вони не були готові до того, що побачили. П'єса була про трансвестита і його друзів, і хоча Деймон, за модою того часу, був нейтральним щодо гомосексуалістів і часто запрошував своїх клієнтів-геїв до себе додому на обід, копрологічна лексика і хихикаюче показування оголеного тіла були для нього через край. Він встав посеред першої сцени і сказав Шилі, знаючи, що робить:

- Ходімо. З мене досить. Це суцільна гидота.

Вони сиділи в першому ряду театру, і Деймон говорив голосно і чітко, а потім широкими кроками пішов проходом, а Шила йшла за ним. Перш ніж вони з Шилою дійшли до виходу, інші пари пішли за їхнім прикладом, а деякі з них кричали на сцену.

Гілдер стояв в кінці залу, коли Деймони проходили повз нього. Деймон впізнав чоловіка з фотографій у газетах і з поетичною позою на обкладинці програмки, але пройшов повз, не сказавши ні слова.

П'єса закрилася того вечора, протримавшись лише один вечір.

- Я ніколи не бачила такого розлюченого, — розповідала Мелані Діл. - Він сказав акторам, що ви навмисно зіпсували виставу, знаючи, що всі або майже всі глядачі на прем'єрі знають, хто ви і який вплив маєте. До другого акту не залишилося жодного критика. Він сказав, що ви зробили це тому, що ви прихований гей і не можете терпіти правду на сцені, і пообіцяв акторам, що знищить вас в театрі і відправить назад копати канави, де вам і місце. - Вона хихотнула. - Він вас знищив?

- Як бачите, — посміхнувся Деймон, — я все ще можу дозволити собі купити напої для гарної молодої леді в «Алгонкіні». Хоча я чув чутки, що він по всьому місту погано відгукувався про мене і двічі перебив ставки продюсерів, які хотіли поставити п'єси, які я представляв, а потім так і не поставив їх. - Деймон знизав плечима. - У театрі завжди можна зустріти розпещених багатих дітей. Ніхто не сприймає його серйозно, і якщо я дійсно був відповідальний за закриття вистави, то за це мені слід вручити медаль за заслуги перед суспільством. Пан Гілдер мене не цікавить. Він не має ніякого значення. Давайте змінимо тему на щось більш доречне, добре? Про що ви хотіли зі мною поговорити про «Яблуко»?

- Коли ви говорили про підбір акторів в конторі... Ви описали, як повинна виглядати Хелен. Як вона повинна грати цю роль... - Вона говорила з коротким задиханням. - Ну, я подумала: «Цей милий чоловік описує мене».

Деймон знову посміхнувся.

- Можливо, я був... е-е... підсвідомо під впливом. - Йому подобалося це невеличке фліртування. - Ви говорили з паном Проктором про проби на цю роль?

Вона енергійно хитнула головою, і її густе, блискуче волосся майнуло навколо обличчя.

- Пан Проктор ставиться до мене лише двояко — як до секретарки та сексуального об'єкта. - На її маленькому, витонченому обличчі відбивалася зловтішна радість. - Він може уявити мене лише за друкарською машинкою або в ліжку. - Вона грубо засміялася, її сміх був трохи неконтрольованим. - Жодної надії, Нью Джерсі. Скажіть йому, якщо він раптом запитає.

- Що це означає?

- Я грала в літньому театрі в Нью Хоупі, Нью Джерсі, — сказала вона. — Все пішло не так. Кожного разу, коли ми починали репетиції нової п'єси, хтось казав: «Жодної Надії, Нью Джерсі». Це стало нашим способом сказати, що нема і одного шансу на мільйон.

Деймон почав відчувати перші електричні поколювання від прагнення і пошкодував, що не пішов з контори раніше і не сказав Оліверу закрити її. Завтра він мав сказати Оліверу, що його бос не такий старий, як здається.

- Пан Проктор, — продовжила дівчина, — високо цінує ваш смак і досвід. Щоразу, коли ви надсилаєте п'єсу, він одразу її читає, незалежно від того, що ще лежить на його столі. Якщо ви за мене замовите словечко, він послухає.

Слова виривалися з її вуст без перерви, і вона нахилилася вперед, так що він не міг не помітити привабливу форму її грудей під обтислим кашеміровим светром, під яким вона не носила бюстгальтера. Щедрі дари на ритуальному блюді, подумав він із сумом, згадуючи свою чоловічу молодість. Тепер він зрозумів захоплений погляд Проктора, коли той намагався обговорити контракти, не спускаючи очей з Мелані Діл.

Стурбований, він замовив ще один напій, щоб вечір не вийшов з-під контролю. Дівчина допила своє вино, і він замовив їй ще один келих. Вона зашарілася від вина і швидкості та запалу, з якими вона говорила.

- Ну що ж, — промовив він, оглядаючи лаунж готелю, чи немає там когось, хто знає його і розповість усім, що старий Роджер Деймон тепер став охочим до молоденьких. Він нікого не впізнав і трохи заспокоївся. - Ну що ж, — мовив він, — підбір акторів ще далеко в майбутньому. І режисера ще немає. А автор має переписати весь перший акт.

- Я все це знаю, — нетерпляче сказала вона. - Але якщо ви підкинете цю ідею пану Проктору, я почекаю.

- Я б порадив вам, панно Діл, щоб...

- Мелані.

- Я б порадив вам, Мелані, — повторив він, намагаючись звучати по-батьківськи, — не відмовлятися від жодної ролі, яку вам можуть запропонувати, поки ми чекаємо на початок постановки.

- Все, чого я хочу, — це шанс спробувати. - Тепер вона говорила щиро, нахилившись і стискаючи його передпліччя, її рука була напрочуд сильною. - Все, що вам потрібно зробити, — це запропонувати. - Вона відкинула волосся з блідого, високого білого чола. - Послухайте, — сказала вона визивно, закинувши голову назад, її очі блищали, — я та дівчина чи не та, яку ви описали в конторі?

- Ви красива, — м'яко сказав він, а потім спробував опанувати себе і зробити комплімент банальним, додавши батьківським тоном: - Моя люба. - Він почув, як десь продзвенів годинник. - О, вже пізно. Моя дружина буде хвилюватися.

Шила ніколи не хвилювалася, о котрій годині він повертається з роботи, якщо це було до восьмої вечора або він дзвонив їй, якщо затримувався на годину-дві, але він хотів здатися люблячим чоловіком перед цією спокусливою дівчиною, яка була достатньо молодою, щоб бути його дочкою. І навіть більше.

- Я живу неподалік від вас, — сказала вона. — Я знайшла вас у телефонній книзі після того, як ви прийшли в контору того дня. - Вона засміялася. Знову в її сміху було щось дике і неконтрольоване. - Ми можемо йти разом. Я живу на Західній 23-й вулиці.

- Добре, - промовив він, не знаючи, радіти чи шкодувати, що запросив її випити з ним, - зазвичай я ходжу пішки.

- Я дуже люблю ходити пішки, - повідомила вона, посміхаючись і примушуючи погодитись. - Я одна з найвідоміших пішоходів у Нью Йорку. І я не ношу високих підборів на роботу.

- Гаразд, — погодився він. Він відчував потребу в свіжому повітрі, сумніваючись, що вона спробує зробити щось дивне на публічній вулиці о шостій тридцять вечора. - Якщо ви цього хочете, ми підемо в центр міста разом.

- Це саме те, чого я хочу. Я вперта, чи не так? — заявила вона тріумфально. Вона посміхнулася, і її ідеальні зуби засяяли на молодому обличчі.

- Ви далеко зайдете, Мелані, — з’ясував він, розраховуючись з офіціантом. - І в театрі, і поза ним.

- Можете поставити на це свою дупу, — відповіла вона. Вона допомогла йому одягти пальто, поплескавши його по плечу, і вони вийшли з готелю, з її рукою, заволодівшою його ліктем.

Вечір зіпсувався, і почався дрібний дощ. Деймон подумав, що було б садизмом змушувати таку дівчину, з її чудовим волоссям, гарними мокасинами і прозорими панчохами на красивих довгих ногах, йти більше кілометра під дощем. Він зачекав хвилину біля входу в готель і сказав:

- Сьогоднішній вечір не для прогулянок.

- Мені все одно, – продекламувала вона. - Нехай дме північний вітер, нехай небеса впадуть.

- У вас є шарф чи щось подібне?

Вона похитала головою.

- Було сонячно, коли я вранці йшла на роботу.

- Ми візьмемо таксі, – вирішив він. - Якщо зможемо його колись знайти.

Якраз тоді під'їхало таксі і зупинилося перед готелем, з якого вийшла пара. Мелані відпустила руку Деймона, кинулася через тротуар і зухвало притримала двері, не давши чоловікові, який щойно вийшов, закрити їх, і жінці, яка побачила таксі, ще коли воно повертало на 44-ту вулицю, і побігла за ним, махаючи руками і кричачи: «Таксі! Таксі!», дістатися до нього.

- Обісралися, леді, — сказала Мелані, з похмурою переможністю, коли жінка підбігла, задихаючись. Мелані нетерпляче жестом показала Деймону, щоб він рухався. Він незграбно перейшов тротуар і, сідаючи в таксі, сором'язливо сказав жінці:

- Вибачте, ме’ем.

- Теперішня молодь, — вигукнула жінка, задихаючись. - Варвари. А як розмовляють.

Мелані сіла в таксі і назвала водієві свою адресу. Вона зручно вмостилася поруч із Деймоном і поклала руку йому на стегно.

- Це знак, — сказала вона.

- Який знак?

- Те, що ми сіли в це таксі в дощовий вечір, — відповіла вона. - Коли мільйон людей бігають за ними вулицями Нью Йорка.

- Хороший знак чи поганий?

- Хороший, дурнику.

- Не дуже хороший для тієї бідної жінки.

- Стара товста торба, – холодно мовила Мелані, не зважаючи на те, що чоловік поруч із нею був щонайменше на двадцять років старіший за стару торбу. - Куди б вона не пішла, ніхто на неї не чекає. Ви забобонний? Щодо передвісників і таких речей?

- Так. Я завжди вдягаю спочатку лівий черевик, коли вранці одягаюся, і встаю з ліжка з лівого боку. - Він засміявся. - У моєму-то віці.

- Ви не такий вже й старий.

- Моя люба юна леді, — сказав Деймон, — якби ви прокинулися одного ранку і відчули, що ваші кістки скриплять, як і мої, ви б так не говорили.

- Я вам щось скажу, пане Деймон, — сказала вона, погладжуючи його стегно. — Ви один з найпривабливіших чоловіків у Нью Йорку, незалежно від вашого віку.

- Боже милосердний!

- Хочете почути, що про вас розповіли мені кілька інших жінок, яких ви знали?

- Абсолютно ні.

Поколювання, яке він відчув у кабінеті, коли вперше по-справжньому подивився на неї, тепер переросло в тривожну напругу.

- Я все одно вам розповім. - Вона засміялася зловтішним сміхом, радісного бешкету. - Жінки з мого курсу акторської майстерності. Зрілі жінки. Досвідчені. Знають, про що говорять. Троє. Добре збереглися. Ми пили каву разом під час перерви між заняттями. Розмова зайшла про секс. Жіночі розмови в роздягальні.

Вона знову засміялася тим трохи диким сміхом.

- Я б хотів, щоб ви зараз же зупинилася, Мелані, — промовив Деймон з усією гідністю, на яку був здатний.

- Не прикидайтеся цнотливим. - Вона зняла руку з його стегна, а потім різко тицьнула в його ногу одним пальцем. - Після того, що я про вас почула, ваша гра не переконлива. Випадково всі три дами мали з вами любовні зв'язки.

- Ви неприпустима, моя дорога дівчино, — промовив він збентежено. - Я не хочу знати, що вони розказували і хто вони такі.

Він брехав. З того, як вона говорила, він зрозумів, що те, що вона збиралася йому розповісти, буде приємним і нагадає йому про приємні моменти в минулому.

- Усі дівчата, — сказала Мелані, — оцінювали своїх різних коханців. Хто був найкращим, хто найгіршим. Такі речі. Якби я назвала вам імена цих дам, ви б зрозуміли, що вони мали чимало порівнянь. Голосування за перше місце було одностайним. Ви виявилися найкращим коханцем у місті з великим відривом. - Вона знову засміялася. - Найгіршими коханцями, з якими вони стикалися, були їхні власні чоловіки.

Він не міг не приєднатися до її сміху. Коли він перестав сміятися, він сказав:

- Це було дуже давно. - Він здогадався, хто були ці дами. - Тоді я був молодший і активніший.

- Не так вже й давно, – не погодилась вона. - І годі вам говорити про вік. Моєму нинішньому коханцю п'ятдесят років. Він брокер на вулиці Волл, і в нього в голові платинова пластина. У Кореї йому розбили верхівку голови. Там він був великим героєм. У нього груди в медалях, і зброя по всьому будинку, яку він привіз із собою. Ну, він уже не великий герой, і ніхто більше не прикріпить йому медаль за що-небудь, і час від часу він думає, що він у окопі чи десь там, де він був у Кореї, і думає, що я — китаєць, який підкрадається до нього, і він більш сивий ніж ви, та ми з ним разом чудово проводимо час.

- Він створює враження мрії молодої дівчини, — сухо сказав Деймон.

- У мене є фіксація на батькові, — відповіла Мелані, — і мені це подобається.

- Ну, — парирував Деймон, — у мене немає дочки, і у мене немає фіксації на дочці, і мені це подобається. - Він намагався, але без успіху, звучати роздратованим. - Я не торкався нікого, крім своєї дружини, Бог знає, скільки часу.

Дівчина проігнорувала його слова і просунула руку під його пальто, піднявшись високо по його нозі.

- Я заграю з вами, пане Деймон, — промовила вона рівно, без емоцій.

Він простягнув руку і міцно схопив її за руку, щоб вона не змогла піднятися. Він був одночасно зачарований і роздратований її різкою прямотою, роздратований тому, що існувала ймовірність, більше ніж ймовірність, що вона пропонувала себе йому не заради його репутації серед жінок в акторському класі, а як важіль, щоб змусити його запропонувати її Проктору на роль у виставі.

- За мого часу, — просвітив він, — леді чекали, поки їх попросять.

Вона не намагалася просунути руку далі, але сказала:

- Це вже не ваш час, пане Деймон, — повчила вона, — і я не леді. Я люблю вибирати, а не бути обраною. Я б хотіла, щоб у нас був довгий, млосний, романтичний зв’язок, який розпочнеться сьогодні ввечері. Скрадливі післяобіддя, втечі до заміських готелів на вихідних...

- Це вельми романтично - скрадливі післяобіддя, — промовив він іронічно.

Вона проігнорувала іронію.

- Така атмосфера часу. Можна бути прагматичним і романтичним одночасно, — спокійно пояснила вона. - Не чиніть опору. І не кажіть мені, що вас раніше ніхто не обирав.

Він згадав Джулію Ларч.

- Можливо, — погодився він, але не став розповідати про готель на Тридцять дев'ятій вулиці. - Але дами тримали це в таємниці. Такі правила гри. Вони були настільки люб'язні, що дозволяли мені зробити перший крок. І другий, і третій.

- Інші часи, інші звичаї. Ви не чули про Сексуальну Революцію? - Вуличний ліхтар кинув різке світло на її обличчя, але вона виглядала молодою, чарівною і вразливою.

- Дозвольте старому чоловікові піти собі з миром, — м'яко сказав він.

- Я вам спокою не дам. - Вона знову засміялася, відкидаючи сентиментальність. Вона подивилася у вікно. - О, Боже, я майже вдома.

Ніби це був сигнал, вона кинулася йому на коліна, притягнула його голову до себе і поцілувала. Її губи були м'якими і активними, а запах — чудовим. Це був довгий поцілунок, і вона відпустила його лише тоді, коли таксі зупинилося перед будинком, в якому вона жила. Вона сіла, поправила пальто, подивилася на нього, а її обличчя було сповнене пустощів, які завжди ховалися під поверхнею.

- Останній шанс, — сказала вона. - Хочете піднятися?

Він сумно похитав головою.

- Ви пошкодуєте, — сказала вона.

- Я впевнений, що так і буде.

Вона знизала плечима.

- Приємного вечора з дружиною, — сказала вона. - Не треба їй говорити, що ви хороша людина. Я впевнена, вона це знає.

Вона вискочила з таксі і підбігла до сходів будинку, гнучка, граціозна, швидка, продукт приватної атмосфери свого часу. Його власна атмосфера була іншою.

Деймон подивився, як вона йде, з хвилею смутку, що накотилась на нього, потім він дав водієві свою адресу, відкинувся на спинку сидіння з імітації шкіри, що тхнула багаторічним цигарковим димом, і заплющив очі, намагаючись згадати імена трьох дам, які, як він припустив, пили каву з Мелані Діл під час перерви.

Коли наступного разу він побачив її, вона стояла у вестибюлі його конторської будівлі, коли він спустився після роботи. Це було через тиждень.

Вона мала на голові шарф, а її обличчя виглядало виснаженим і стурбованим. Цього разу, подумав він, якби Олівер побачив її, він не мав би спокуси вигукнути: «Боже, ви бачили ту дівчину?».

- Я маю з вами поговорити, пане Деймон, — промовила вона без вступів. - Наодинці. У вас проблеми. Можна я пройдуся з вами?

- Звичайно.

Він взяв її під руку, і вони вийшли на вулицю. Він автоматично попрямував до П'ятого проспекту. Був чудовий весняний вечір, на західному небі ще світило сонце, а люди навколо, звільнившись від денних турбот, здавалися сповненими таємної радості, насолоджуючись свободою і перспективою вечора, що чекав на них.

Вони деякий час йшли мовчки, дівчина була замкнута, кусаючи губи.

- Чому в мене проблеми? — тихо запитав Деймон.

- Я вчинила жахливу річ. Непростиму, але сподіваюся, ви пробачите мені.

Вона звучала як перелякана дитина.

- Що за жахлива річ?

- Я розповідала вам про свого коханця, п'ятдесятирічного... біржового маклера. З вулиці Волл.

- Так.

- Його звати Айснер.

- Я не знаю цього чоловіка, — різко промовив Деймон. - Яке він має до мене відношення?

- Він каже, що вб'є вас, — відповіла вона. - Ось яке він має до вас відношення.

Деймон зупинився і став перед дівчиною.

- Ви жартуєте, чи не так?

Вона похитала головою.

- Ні, тільки не вашим життям, — відповіла вона.

- Чому чоловік, якого я ніколи не бачив, хоче мене вбити? — з недовірою запитав Деймон.

- Він божевільно ревнивий. Можливо, через ту платинову пластину, яку йому вставили в голову в Кореї.

- Я ніколи... тобто з вами... — зазаїкався Деймон.

- Я сказала йому, що ви це робили. Я сказала йому, що я була від вас без розуму, а ви — від мене.

- Заради Бога, навіщо ви це зробили?

Деймон був холодно розлючений і з задоволенням спостерігав, як його голос і вираз обличчя змусили дівчину спробувати з'їжуватись подалі від нього. Він грубо притягнув її до себе.

- Він дав мені ляпаса на вечірці. - Вона почала схлипувати. - Він подумав, що я фліртую з кимось. Перед більш ніж двадцятьма людьми. - Потім її голос став визивним і жорстким. - Я не дозволяю людям, щоб таке минулось безкарно. Нікому. Я хотіла завдати йому болю і зробила це. Ви стали першим, хто спав мені на думку, а він знає, хто ви і що ви набагато старший за нього. Це стало останньою краплею.

- Добре утнули, — саркастично мовив Деймон. - Що ж, ви повернетеся до того ідіота і все поясните, що ви збрехали, що між нами нічого не було і що, принаймні, я впевнений, ніколи не буде. Він може прибрати свій клятий пістолет, повернутися на вулицю Волл і перестати бути клятим дурнем.

- Це нічого не дасть, — сказала вона, шморгаючи носом, щоб запобігти сльозам, виглядаючи ще більше, ніж будь-коли, як розгублена маленька дівчинка. - Я все йому розповіла вчора ввечері, що я збрехала. Він мені не повірив. Він просто сидів у своїй вітальні і чистив свій автоматичний, який привіз із Кореї.

Деймон глибоко вдихнув.

- Гаразд, — сказав він похмуро, — якщо він так налаштований, скажіть йому сьогодні ввечері, що завтра рівно опівдні я буду йти на північ по кварталу перед «Саксом»,* без зброї. Нехай солдати стріляють і покінчать з цим. А тепер, — промовив він із застиглою люттю, — залиште мене в спокої і більше ніколи не підходьте до мене.

Він відпустив її руку і пішов великими кроками по проспекту в напрямку дому.


Наступного дня він прибув на ріг П'ятого проспекту і Сорок дев'ятої вулиці рівно опівдні. Погода була м'якою і сонячною, дівчата з сусідніх ділових будівель , що вийшли на обідню перерву, та жінки, що входили і виходили з блискучих крамниць, здавалося, всі одягнулися в яскраві кольори, щоб підтвердити прихід весни. Це не було місцем і часом, де чоловік міг чекати з пістолетом, а інший чоловік — чекати на страту.

Деймон випрямив плечі і повільно та впевнено пройшов один квартал. Це зайняло у нього чотири хвилини. Ніхто його не зупинив. Не було пострілів. Мелодрама, з презирством подумав він. Гра. Фантастичні любовні ігри. Божевільна амбітна дівчинка, яка вдає, що вона така сучасна і доросла. Бідолашний сучий син з пластиною в голові, який демонстративно змащує свій пістолет заради неї.

Він знав хороший ресторан на 63-й вулиці і пішов до нього, насолоджуючись весняним сонцем, вітринами крамниць і яскравими кольорами одягу жінок, повз яких він проходив, повільно крокуючи до ресторану, де він дозволив собі вишуканий і дорогий ланч з повною пляшкою вина.


Він побачив, що його склянка порожня, і, подумавши, що за чортівня, замовив ще віскі. Він знав, що більше того дня не буде працювати, і якщо він хоче дотягнути до вечора, віскі допоможе йому це зробити.

Він не бачив і не чув Мелані Діл з часу розмови на П'ятому проспекті, а це було більше року тому. Він ніколи не зустрічав пана Айснера, брокера з вулиці Волл з платиновою пластиною, зброєю і грудьми, обвішаними медалями. Постановка «Яблука для Хелен» провалилася, а автор все ще намагався переписати перший акт.

Однак, якщо чоловік заявив, що збирається його вбити, навіть якщо він не з'явився перед «Саксом», щоб виконати свою погрозу, це не було довічною гарантією недоторканності. Ця дурна, бойскаутська бравада здавалася перемогою в той момент, і Деймон насолоджувався ланчем, але озброєний чоловік міг би двічі подумати, перш ніж застрелити суперника серед полуденного сонця серед натовпу на головній вулиці Нью Йорка, і вирішити почекати, дочекатися менш публічної нагоди, причаїтися, плекаючи свою мрію про помсту місяцями, роками. Ревнощі були найбільш невсипущою з емоцій і не спалахували та не згасали за двадцять чотири години. Деймон був упевнений, що лейтенант Шултер хотів би дізнатися про нього. Брокер заслужив своє місце, на думку Деймона, у списку особистих ворогів, і, можливо, Мелані Діл, така ж мінлива і непередбачувана, як і він, теж належала до цього списку. У будь-якому разі, вона була варта телефонного дзвінка.

Він пошукав у кишені дріб'язок для телефону, а потім зупинився. Пан Айснер був не єдиним чоловіком, про якого вона згадувала, що він погрожував йому. Деймон згадав, що Мелані Діл розповіла йому про промову Гілдера перед акторами наприкінці прем'єрного вечора вистави «Чоловік плюс чоловік». Гілдер пообіцяв знищити його і завдав стільки шкоди, скільки могли зробити гроші та нашіптування наклепів на його репутацію, заради цієї мети. Він не досяг успіху, і його невдача, можливо, з того часу настільки з'їдала його душу, що підштовхнула його до більш рішучих дій. Деймон не надаавав цьому значення. Він помилився, зробивши це. У тому місці, де він зараз стояв, не можна було відкидати жодної зачіпки, хай навіть вона здавалася найменш ймовірною. А силу розчарованого, божевільного молодого багатія, який ледь уникнув тривалого тюремного ув'язнення за злочинне посягання з наміром вбивства і мав достатньо коштів, щоб найняти найманих вбивць, не можна було ігнорувати.

Не було жодних сумнівів, подумав Деймон, коли знайшов у кишені дві десятицентові монети, що Мелані Діл варта телефонного дзвінка.

Він залишив склянку віскі на барній стійці і пішов у задню частину салуну, де була телефонна будка. Він знайшов її номер у довіднику Манхеттена, згадавши, що вона живе на Двадцять третій вулиці, а також згадавши ніжний дотик її губ до своїх у таксі і її слова: «У мене фіксація на батька і мені це подобається».

Він набрав номер, але в телефонній слухавці пролунав механічний голос: «Номер, який ви набрали, більше не обслуговується». Він дістав свою монету, задумався на мить. Він знав, що може зателефонувати до контори Проктора і дізнатися, як зв'язатися з дівчиною, але, згадавши, що Олівер казав про те, як Проктор практично роздягав її поглядом в своєму кабінеті, він відчув, що буде незручно розпитувати про неї в цьому місці. Бог знає, що між ними відбувалося, хоча вона і сказала, що у продюсера «Жодної надії, Нью Джерсі».

Він задумався на мить, а потім знайшов номер профспілки акторів «Еквіті». Вона мала бути в їхньому списку, і коли він назве своє ім'я, вони зрозуміють, що він пов'язаний з театром, що його дзвінок є законним, і дадуть йому її номер. Набираючи номер, він подумав: «Ну, це не так вже й законно».

Знайшовся не відразу той, хто міг надати йому потрібну інформацію, але врешті-решт до телефону підійшла жінка, яку він знав.

- Софі, — звернувся він після обміну привітаннями, — я хотів би зв’язатися з актрисою на ім’я Мелані Діл. Мій автор вважає, що вона підходить для п’єси, яку він пише, — збрехав він.

- Ох... - Там настала довга пауза. - Вона загинула три місяці тому. У Чикаго. Вона гастролювала з відновленою постановкою і потрапила в автомобільну аварію. За кермом був п'яний актор, а на дорозі була ожеледиця. Мені дуже шкода. Шкода. Вона була яскравою молодою дівчиною і мала велике майбутнє. Мені дуже шкода. Вона була вашою подругою?

- Не зовсім, — відповів Деймон. Чикаго, подумав він. Додай ще одну до моїх снів. Потім він поклав слухавку.


РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ


Він отямився на підлозі. У повітрі витав запах розлитого пива, сигар і цигаркових недопалків, лунали голоси, а обличчя навколо нього з тривогою дивилися на нього, і хтось сказав:

- Не рухайте його, у нього може бути зламана шия.

На мить він подумав, що знепритомнів, і спробував вибачитися перед обличчями над собою, але не зміг вимовити ні слова. Тоді він згадав. Коли він повернувся від телефонної будки до місця, де залишив свій напій і відкритий блокнот, двоє чоловіків кричали один на одного поруч із ним. Він пам'ятав, що це було щось про гроші. Потім один із чоловіків, менший за зростом, з обличчям, схожим на зморшкувату мавпу, схопив пляшку пива з барної стійки і замахнувся нею на іншого чоловіка, який ухилився і відступив повз Деймона, прикривши голову і крикнувши:

- Крадійський покидьок!

- Ей, ей, — вигукнув Деймон, інстинктивно хапаючись за руку чоловіка з пляшкою пива, щоб зупинити бійку. Він промахнувся, чоловік шалено качнувся, і пляшка пива влучила Деймону в лоб. Він, оглушений, різко впав на барну стійку. Потім, мабуть, знепритомнів і зісковзнув на підлогу.

Тепла і липка рідина капала йому в очі і рот. Він відчув солоний смак. Він сів. Обличчя над ним коливалися на тлі пошарпаної жерстяної стелі.

- Я в порядку, — хрипко промовив він, витираючи очі та рот, а потім дивлячись на свою руку. Побачивши на ній кров, він безглуздо добавив: - Кров ягняти. Якщо ви не проти...

Йому було ніяково бути в центрі уваги всіх цих дивних людей, які щойно зайшли в бар, щоб спокійно випити перед ланчем. Чоловік, який ненавидів сцени, став їх головним героєм або жертвою. Руки допомогли йому підвестися. Він вхопився за барну стійку, щоб знову не зісковзнути на підлогу. Він помітив, що блокнот був укритий мокрими, іржаво-червоними плямами. Кров ягняти, що заплямувала папір, найважливішу річ у його житті, тепер стала жертовним вівтарем. Баран у гущавині.*

- Друже, — сказав бармен, — перший урок такий: не ставайте рефері, коли в салуні починається мордобій.

Деймон ледь посміхнувся.

- Я запам'ятаю це. Де той чоловік, який мене вдарив?

- Обидва давно пішли, — відповів бармен. - Поважні джентльмени. - Тон його голосу був змирений. - Чоловік, який вас вдарив, залишив десятку, перш ніж втік. - Бармен підняв купюру. - Він сказав, що йому шкода, що насправді він хотів вбити іншого чоловіка. Вони обидва були дуже добре одягнені. У наш час нічого не можна сказати напевно.

З кухні вибігла жінка з аптечкою.

- Вам краще сісти, пане, — сказала вона. — Дайте я промию цей поріз.

Перш ніж вона провела його до стільця, він поглянув на себе в дзеркало за баром. На нього дивився той самий привид. Дзеркало було занадто темним, щоб віддзеркалювати кров.

Він гепнувся на стілець, і жінка почала протирати йому лоб вологою ганчіркою, від чого поріз почав пекти, а галас голосів стих, і питущі повернулися до своїх склянок.

- Виглядає не так вже й погано, — зробила висновок жінка. Вона була товстою чорношкірою жінкою і пахла смаженою олією, але її руки були впевненими і делікатними, коли вона доглядала за ним. Руки Шили в лікарні, подумав він.

- Слава Богу, що пляшка не розбилася, — продовжила жінка. - Як ви себе почуваєте?

- Добре, — відповів Деймон. Він нічого особливого не відчував, крім того, що кімната продовжувала плавати хвилями навколо нього, а слово «Чикаго» якось повторювалося, прориваючись крізь тихе гудіння у вухах. Він ніколи раніше не втрачав свідомість. Він вирішив, що це не було неприємним відчуттям. Тепер він згадав, як падав, ніби з великої висоти. Це теж не було неприємним, а скоріше навіть ейфоричним. Усе буває вперше, подумав він, вдячний за м'які руки і вологу ганчірку, якою йому протирали лоб, очі і рот.

- З вами все буде добре, милий, — запевнила жінка, приклеюючи невеличкий шматок бинта лейкопластиром. - Але, на жаль, з вашим одягом я нічого не можу вдіяти. Просто зателефонуйте дружині перед тим, як іти додому, і попередьте її, що ви виглядатимете не так, як коли виходили з дому сьогодні вранці.

- Я люблю вас, леді, — заявив Деймон. — Я хотів би забрати вас з собою додому.

Жінка засміялася, і її сміх був насиченим і гулким.

- Я давно такого не чула, а я бачила хлопців, які були поранені набагато гірше за вас. А тепер посидьте тут трохи і почекайте, щоби зрозуміти, чи зможете трохи помандрувати.

Деймон підвівся. Його охопило тривожне відчуття , що якщо залишиться на стільці, то вже ніколи не зможе підвестися. Силою волі він утримався від хитання.

- Я тільки доп'ю свій напій, — промовив він, переконуючись, що говорить чітко.

Жінка подивилася на нього зі співчуттям.

- У вашому віці, милий, — сказала вона, — я б дозволила молодим людям самостійно вирішувати свої суперечки. - Вона поклала рулон бинта і лейкопластир назад в аптечку. - Якщо вам знадобиться допомога, я на кухні. Мене звати Валеска.

- Валеска, — повторив він, захоплений ім'ям, розмірковуючи, звідки воно походить, — ви мій ангел, мій темний ангел. Моя дружина має такі самі руки, як і ви. Дозвольте мені.

Він нахилився і поцілував широке, без зморшок чоло під сивим волоссям.

Вона засміялася тим самим глибоким, гулким сміхом.

- Не знаю, як щодо рук і ангельської частини, але про темряву я знаю, — відказала вона і повернулася на кухню.

Деймон суворо озирнувся навколо, забороняючи іншим відвідувачам бару допомагати йому. У неспокої, чоловіки, що знаходились найближче до нього, відвертали погляди і зосереджували увагу на своїх напоях. Найголовніше, подумав він, грізно поглядаючи на чоловіків, які тепер відвернулися від нього, — ніякого жалю і ніяких жартів про старого, який порушив ньюйоркський кодекс не втручатися в те, що чорношкіра жінка назвала суперечками молодих. Він побачив, що майже неусвідомлено місце поруч із тим, де він стояв, звільнилося від інших пияків. Він майже непохитно пройшов від місця, де сидів, до барної стійки, де стояла його склянка, а поруч лежав блокнот, все ще відкритий і заплямований його кров'ю. Він побачив, що його склянку не чіпали під час галасу, але лід у ній розтанув, і перший ковток був майже чистою крижаною водою.

- Бармен, — вимовив він твердим голосом, — ще один напій, будь ласка.

Бармен виглядав стурбованим.

- Ви впевнені, пане? — запитав він. - Можливо, у вас струс мозку, і це сильно на вас вплине.

- Один «Блек енд Вайт», — наполіг Деймон. - Якщо ваша ласка.

Бармен знизав плечима.

- Це ваша голова, пане, — сказав він, наливши віскі в джіггер* і подавши йому свіжу склянку з льодом та маленьку пляшечку содової.

Деймон повільно випив його, відчуваючи, як це відновлює його сили. Переливання скотчу, підтримуюче життя. Можливо, подумав він, тримаючи в руці склянку, відтепер я стану щоденним пиякою. Він витер носовичком забруднені сторінки блокнота, імена Махендорфа, Мелані Діл та пана Айснера, замазані засохлою кров'ю. Коли він попросив рахунок, бармен сказав:

- За рахунок закладу, пане.

- Як забажаєте, сер, — відповів Деймон. - Дякую.

Він впевнено вийшов за двері, притомний щодо іржавих плям на комірі та піджаку і косих поглядів чоловіків у барі.

Минуло багато часу, перш ніж він зміг зупинити порожнє таксі, і, стоячи на узбіччі та марно махаючи рукою, він побачив хлопчика років дванадцяти, який перебігав вулицю, ухиляючись від швидких автомобілів. На мить він закліпав очима. Хлопчик носив бейсбольну рукавицю. Деймон згадав знімок, який зробив його батько, коли він був саме в тому віці, що й цей хлопчик, і щойно повернувся з бейсбольного матчу. Він відчув запах свіжоскошеної трави на полі. Хлопчик був без кепки і безтурботно посміхався таксі, що наближалось. Він був смаглявий і мав таку саму статуру, як Деймон у його віці - довготелесий і сильний. На мить Деймон подумав, що його власна фотографія ожила, і він ледь не зробив рух, щоб врятувати хлопчика від таксі, яке з гуркотом налітало на нього. Якраз вчасно хлопчик дістався тротуару, а потім обернувся і помахав пальцями водієві, приклавши великий палець до носа. Я міг загинути, подумав Деймон, збентежений. Він похитав головою, відвернувся, щоб не бачити того усміхненого, знайомого, зухвалого молодого обличчя, яке могло бути його власним, коли він був у тому ж віці.


Коли він прибув додому, то з полегшенням побачив, що Шили там не було. Іноді вона приходила з дитячого садка, щоб приготувати собі обід. У нього буде час переодягнутися, перш ніж вона його побачить.

Він зайшов у ванну кімнату і втупився у своє обличчя. Під обвітреною почервонілою шкірою він, здавалося, помітив зеленуватий відтінок, а під очима були дивні плями майже мертвотно-білого кольору.

Тоді він згадав хлопчика з рукавичкою для бейсболу, який ухилявся від таксі. Він повернувся до вітальні і почав шукати старий фотоальбом, який не переглядав роками. Вони з Шилою навіть не мали фотоапарата, і коли їхні друзі фотографували його, він був засмучений ознаками старіння на своєму обличчі. Якщо йому давали одну з тих фотографій, він казав «Дякую» і відразу ж її рвав. Старіння було достатньо сумним занепадом, навіть без точної щорічної реєстрації цього процесу.

Він знайшов альбом під стосом старих номерів «Нью Йоркера». Всі ці Нотатки та Коментарі, вся ця елегантна проза, чітка, стримана белетристика, ввічливі біографії, дотепні карикатури, рецензії на книги та п'єси, про які давно забули. Він ніколи не повертався до перечитування журналів і сумнівався, що колись це зробить, але все одно зберігав їх, акуратно складеними стосами на нижній полиці довгої, забитої книжками шафи. Можливо, він боявся перечитати навіть свої улюблені есе та оповідання. Це нагадало б йому про більш радісні часи, старих друзів, які зникли, редакторів журналу, яким він надсилав роботи деяких своїх клієнтів і які були найрозумнішими та найввічливішими людьми, але які якимось чином зникли з його життя.

Він з любов'ю і жалем провів рукою по десяти-дюймовому стосу журналів, а потім витягнув альбом з фотографіями з його місця під цим вражаючим паперовим пам'ятником рокам інтенсивної праці, успіхів і невдач, що приглушували швидкоплинне тихе ремствування про безсмертя.

- Я одружена з колекціонером паперу, — сказала якось Шила. - Одного дня я прокрадуся сюди, коли ви підете на роботу, і приберу все сміття, яке ви накопичили, перш ніж ми будемо поховані під горою друкованих матеріалів.

Він струсив пилюку з альбому, сів за стіл біля вікна, де було добре освітлення, і відкрив його. Йому було важко знайти знімок себе у віці дванадцяти років. Він розклав фотографії безладно, спорожняючи великі конверти, в яких вони зберігалися. Після виходу з лікарні він був прикутий до дому з гіпсом на нозі, ще не одружений з Шилою, і намагався привести квартиру в порядок перед весіллям. Це було більше двадцяти років тому, і він не пам'ятав, щоб з тих пір дивився цей альбом.

Він перегортав крихкі, надтріснуті сторінки. Там були фотографії його батька, який виглядав юним і м'язистим, його матері з короткою стрижкою в стилі двадцятих років, Моріса Фіцджеральда і його самого, що спиралися на поручні корабля, Фіцджеральд широко посміхався і виглядав елегантно, навіть у матроських штанях і бушлаті. «П'ять сажнів». Деймон згадав голос Фіцджеральда, як той це промовив, і його гіркоту, в сказаному Деймону, коли наступний корабель у конвої затонув: «Ми - яєчна шкаралупа. Не кажіть мені, якщо нас вразить торпеда».

Деймон перегорнув кілька сторінок і зупинився на фотографії Шили, зробленій незадовго до їхнього весілля в Джонс Біч літнього дня. Шила виглядала чудово в обтислому чорному цільному купальнику. Деймон зітхнув і затримався на цій сторінці. Потім він перегорнув її і побачив фотографію себе самого, яку шукав.

Він уважно вивчив знімок. Бейсбольна рукавиця, яку він носив, була маленькою, не схожою на великі рукавиці з перетинками, які використовуються зараз, але в іншому хлопчик на фотографії і хлопчик, якого він бачив на Шостому проспекті, могли бути близнюками.

Він задумливо втупився у вікно, розмірковуючи, чи справді він бачив того хлопчика, чи це був міраж, гра пам'яті після удару по голові. Бармен попередив його, що останній напій може сильно вразити, і, можливо, він мав рацію. Він закрив альбом, встав, відніс його назад і поклав під стос старих журналів, минуле, принаймні на даний момент, добре поховане під друкованими виданнями.

Потім він пішов у спальню і переодягнувся. Після цього він спустився сходами вниз, викинув у сміттєвий бак заплямовану кров'ю сорочку та краватку, які він носив, а штани та піджак відніс до кравця для хімчистки. Він вирішив не розповідати Шилі про бійку в барі. Наліпка на його лобі була невеличкою, і він міг сказати, що, встаючи з крісла, вдарився головою об настільну лампу в кабінеті, а панна Волтон заладнала пошкодження.

Коли він повернувся з хімчистки, то зрозумів, що зголоднів, і заглянув у холодильник, щоб подивитися, що там є на ланч, а потім вирішив, що було б нерозумно залишати докази того, що він приходив додому в опівдні, чого він ніколи не робив протягом робочого тижня. Він не хотів давати Шилі більше пояснень, ніж було абсолютно необхідно.

Якраз коли він збирався вийти, у двері постукали. О цій порі дня ніхто з тих, хто знав розклад його та Шили, не міг припустити, що в квартирі хтось є. Він на мить завмер, а потім навшпиньки підійшов до каміна і взяв з підставки для приладдя кочергу. Знову пролунала серія стуків у двері, потім задзвонив дзвінок і продовжував дзвонити, ніби той, хто стояв за дверима, притулився до кнопки.

Тримаючи кочергу, недбало звисаючу з його руки, ніби він чистив камін і розсіяно забув залишити кочергу на місці, він крикнув: «Іду», підійшов і відчинив двері. Там стояв великий чоловік у робочому комбінезоні.

- Вибачте, що турбую, пане Деймон, — сказав чоловік, — але господар будинку каже, що ваша дружина дзвонила йому і повідомила, що ваш домофон біля вхідних дверей не працює.

- О, так, — відповів Деймон, але все ще міцно тримав кочергу.

- Ми з партнером попрацювали над ним, — сказав чоловік, — і я просто хотів перевірити, чи все гаразд. Можна ввійти?

- Так, звичайно. - Деймон відступив, заблокувавши вхід до вітальні. - Дзвінок і домофон знаходяться прямо біля дверей.

Чоловік кивнув і натиснув кнопку дзвінка, а потім увімкнув переговорний прилад.

- Так? — пролунав чоловічий голос з домофону, який звучав порожньо і механічно, як примарні голоси в ехо-камерах у фільмах жахів.

- Друже, я в квартирі Деймона, — сказав електрик. - Ви мене добре чуєте?

- Роджер,* — відповів голос.

Деймон вперше здивувався, що його ім'я використовується в сучасному суспільстві для позначення того, що зв'язок чіткий і гучний.

- О'кей, — сказав електрик, —- я зараз спущуся, і ми зможемо піти на ланч. - Він повернувся до Деймона. - Ось і все. Тепер, якщо ви зможете переконати всіх мешканців будинку користуватися цим пристроєм, вас не здивують небажані гості.

- Дуже дякую, — промовив Деймон. Він порився в кишені, дістав дві доларові купюри і дав їх робітникові. - Ось, купіть собі пару напоїв.

Чоловік посміхнувся, беручи гроші.

- Ми мали прийти сьогодні вранці, бо ваша дружина сказала, що прибиральниця буде в квартирі. Я радий, що нас затримали, бо від прибиральниць не можна отримати гроші на випивку. Ось... - Він дістав гаманець і витяг забруднену картку. - Якщо вам коли-небудь знадобиться електрик, просто зателефонуйте нам, і ми одразу приїдемо.

- Дякую, — сказав Деймон. — Смачного сніданку.

Чоловік пішов, а Деймон подивився на візитку в руці. «Електричні Прилади Найвищого рівня», — прочитав він. - «П. Дануза». Приємний чоловік, подумав Деймон, треба було дати п'ять доларів. Наступного разу, коли П. Дануза прийде до дверей, йому не загрожуватиме небезпека отримати по голові залізною кочергою. Деймон повернув кочергу на підставку, і вже пішов на вихід, але зупинився, згадавши, що, переодягаючись, він випорожнив кишені і залишив блокнот з доносами на комоді в спальні. Він взяв його, побачив, що він вже висох, і поклав у кишеню. Він не закінчив свій список. До того ж, він не міг залишити його лежати, щоб Шила його знайшла.

Вийшовши з квартири, він замкнув двері двома ключами: один від старого замка, а другий від нового, нібито захищеного від злому, який Шила встановила відразу після ланчу з Олівером Гебріелсеном. Вона зробила це неохоче, але зробила. Однак вона не погодилася на сталеві двері та засув.

- Я відмовляюся жити так, ніби ми в стані війни, — повідомила вона, — тільки через один божевільний телефонний дзвінок. Якщо хтось дістанеться настільки далеко, — додала вона, запалившись своїм сицилійським походженням, — я з'ясую спосіб подбати про нього.

Деймон посміхнувся, згадавши це. Пану П. Данузі пощастило, що на стукіт у двері відчинила не Шила з кочергою в руках. Інакше пан П. Дануза зараз, можливо, лежав би на підлозі у передпокої з розбитою головою.

Деймон йшов до центру міста, не відриваючи погляду від тротуару, щоб не впізнати нікого з прохожих — живих чи мертвих, молодих чи старих. Він не пішов прямо до своєї контори, а поспішно поснідав і потім пішов до крамниці електроніки поблизу П'ятдесятої вулиці. Продавець впізнав його і здивувався, коли той попросив телефонний автовідповідач.

- Хіба ви не купували його вчора? — спитав продавець.

- Купував.

- З ним щось не так? Ви можете повернути його, якщо він несправний.

- Він не бракований, — відповів Деймон. - Я забув його в барі.

- Шкода. - Продавець довго дивився на смужку бинта та лейкопластиру на чолі Деймона, потім дістав інший апарат. - Це буде дев'яносто шість доларів і вісімдесят центів.

Деймон дав йому кредитну картку та підписав квитанцію. Небезпека, подумав він, поки продавець загортав коробку, — це дорога розкіш.

Цього разу він не пішов до бару. Він відмовився від барів і випивки, принаймні на цей день. Він повернувся до кабінету і не дав жодних пояснень щодо своєї тривалої відсутності ні панні Волтон, ні Оліверу, хоча вони обоє дивилися на нього з подивом.

- Що це, Роджере? — запитав Олівер, постукавши себе по лобі.

- Гуля мудрості, — коротко відповів Деймон, сів за стіл і почав переглядати два контракти, які панна Волтон поклала йому для ознайомлення.


Того вечора перед обідом вони з Шилою відключили додатковий телефон у спальні та підключили автовідповідач до телефону у вітальні, і Шила записала необхідне формулювання: «Пана та пані Деймон зараз немає вдома. Якщо ви бажаєте залишити повідомлення, зачекайте на сигнал і залиште своє ім'я та номер телефону. У вас буде тридцять секунд, щоб записати повідомлення. Дякуємо».

Вони неспокійно перезирнулися, коли Шила натиснула кнопку, щоб переконатися, що запис можна зрозуміти. Не кажучи цього, вони обоє розуміли, що цей прилад був ще одним вторгненням у їхнє життя, капітуляцією перед реальністю, перед думкою, що пан Заловські існує і від нього треба відбитися.

- Чудеса сучасності, — іронічно промовила Шила, перемотуючи касету назад. - Як ми раніше жили без нього? А тепер давайте обідати.

Вона приготувала їжу і накрила стіл, але Деймон сказав:

- Мені хочеться пообідати десь поза домом. Залиште це на завтра.

Він не пояснив, що якщо вони залишаться вдома, то ризикують просто сидіти там і з острахом дивитись на автовідповідач більшу частину ночі.

- Ви впевнені, що зможете це зробити? — запитала Шила. Вона прийняла його пояснення щодо бинта на лобі, але помітила, що він випив дві пігулки аспірину, коли прийшов додому. - Голова більше не болить?

- Все пройшло, — відповів Деймон. Він ніколи не вживав ліків, і їм довелося обшукати всю квартиру, щоб знайти стару пляшку аспірину, яку прибиральниця сховала за пляшками в кухонній шафці. - А ще, — додав він, — я хотів би сходити в кіно після обіду. Я чув, що в місцевому кінотеатрі показують фільм «Порушник Морант»*, і всі, хто його бачив, дають йому найвищі оцінки.

З обідом, кіно і парою коктейлів у барі після нього вони змогли пробути поза домом майже до першої години ночі. Шість-сім годин перепочинку, занурені в проблеми вигаданих персонажів, а не в свої власні.

Вони добре пообідали, і Шила, як завжди, коли вона обідала наодинці з Деймоном, була у її найкращому вияві, жвава і повна яскравих анекдотів про дітей та їхніх матерів у дитячому садку. Вони були в гарному настрої, коли зайняли свої місця якраз вчасно перед початком фільму.

Фільм виправдав усі розповіді і навіть перевершив їх, і вони обоє дивилися його зачаровано, немов двоє обраних і благословенних дітей. Деймон вважав, що вони дивляться шедевр. Це було слово, яке він майже ніколи не вимовляв і рідко думав, але з напруженої тиші в переповненому кінотеатрі він міг зрозуміти, що його думку поділяли й інші глядачі, які вибухнули оплесками, коли фільм закінчився, чого він ніколи не бачив і не чув під час звичайних сеансів у місцевому кінотеатрі. Шила, яка, наскільки він пам'ятав, ніколи не плакала в кінотеатрі, плакала в кінці, коли двох солдатів, що сиділи на стільцях на широкому полі, на тлі східного сонця, стратила розстрільна команда.

Боже, подумав Деймон, витираючи власні сльози, якою ж чудовою річчю є талант і як часто його неправильно використовують. Хоча фільм був про корупційні процеси, бездушні політичні цілі та сліпу, всеосяжну злобу людської раси, що призвела до неминучої смерті двох офіцерів, він відчував хвилю піднесення та вдячності в людях навколо себе. Катарсис через жалість і жах, подумав він, хоча, мабуть, лише декілька глядачів у кінотеатрі коли-небудь чули або читали цю фразу.

Але після закінчення показу, коли вони пішли до місцевого бару і випили перші напої, Деймон почав похмуро розмірковувати про фільм. На його думку, хоч фільм і був чудовим, це був не той вечір, щоб його дивитися, принаймні для нього. Звичайно, двоє акторів, які спокійно і мужньо, з дисциплінованою солдатською гідністю пішли на смерть, мабуть, підвелися з того місця, де лежали після coups de grace,* і режисер виголосив: «Знято». Вони, мабуть, сміялися, жартували з приводу чиєїсь репліки, безсумнівно, пішли в піднесеному настрої відсвяткувати, випивши пива, оскільки це була австралійська продукція, і готувалися вивчити свої репліки для зйомок наступного дня.

Які жарти він був би готовий відпустити, які репліки міг би підготувати на завтра, який режисер був під рукою, щоб вигукнути «Знято» і зупинити дію?

Він відчував, що останніми днями був занурений у смерть і думки про смерть. Заловські зі своїм попередженням, Херрісон Грей, ім'я якого виявилося Джордж, Антуанетта і Моріс Фіцджеральд, Грегор зі своєю нейтронною бомбою, Мелані Діл, жертва п'яного водія. Шедевр чи ні, йому було б краще, якби він купив квитки на якусь безглузду музичну комедію, в якій ніхто не гинув і яка щасливо б закінчилася гучним звуком опущеної завіси.

Він відчував у кишені заплямований кров'ю блокнот. Це була реальність, а не формула дохристиянських грецьких драматургів; у його кишені був жах, але не було ні жалю, ні катарсису.

Шила теж була пригнічена, і він здогадався, що її думки були дуже схожими на його. Відчувши це, він простягнув руку і взяв її за руку. Вона міцно стиснула його руку і спробувала посміхнутися, і він побачив, що вона була на межі сліз.

Коли вони повернулися додому, була вже перша година ночі. Наче під дією магнітного тяжіння, їхні погляди притягнуло до автовідповідача.

- Ходімо спати, — сказала Шила. — Залиште цю кляту річ у спокої до ранку.

Це був довгий і виснажливий день, і Деймон заснув майже відразу, обіймаючи тепле, оголене тіло Шили.

- Шила, щит, - пробурмотів він, перш ніж сон охопив його.

Його мучили сни, і він намагався прокинутися. Коли він прокинувся, він тремтів. Обережно він відсунувся від Шили, яка мирно спала, і встав з ліжка. Він надів вовняний халат і босоніж пішов у вітальню. Він не вмикав світло, а сів за стіл біля вікна і дивився вниз на порожню вулицю. Годинник на столі показував четверту годину.

Він згадав те, що наснилось. Він одягався на похорон і надягав для цього свій темно-синій саржевий костюм. На кінці рукава був надірваний гудзик, і він потягнув за нього, щоб дорвати його, аби не загубити. Гудзик не відірвався, але відірвався весь рукав на його руці від середини передпліччя донизу. Він пам'ятав, що уві сні це його трохи розвеселило, але прокинувшись, він не був у захваті. Розриваючи частину одягу, він згадав, як продюсер Натан Браун говорив по телефону, коли вони розмовляли про Моріса Фіцджеральда і реакцію жінки, яка відповіла на дзвінок у його квартирі в Лондоні.

Деймон здригнувся. Сон не був таким, як його описав Шейкспір, що зшиває розпущені нитки турбот.

Інший сон, який прийшов до нього відразу після цього, як швидке розчинення в фільмі, був більш загадковим. Він почався, як він пам'ятав, досить звичайним чином — він загубив гаманець і шукав його по всьому великому будинку, якого не впізнавав. Він зустрів свого батька, який спускався по сходах. Його батько був молодим, сердечним чоловіком, а він сам був у своєму нинішньому віці, але уві сні це не мало значення. Разом із батьком був його померлий брат Дейві, але не таким, яким він був, коли помер у віці десяти років, а дорослим чоловіком, який незрозумілим чином перетворився на лейтенанта Шултера, у пальті, з неголеною щелепою, смішним маленьким капелюхом і всім іншим.

Він пояснив їм, що загубив гаманець, а йому потрібно дещо купити і що йому потрібні гроші. Його батько посміхнувся і продовжив спускатися сходами, недбало кинувши через плече лейтенанту Шултеру: «Дейві, дай хлопцеві трохи бабок». Шултер дістав з кишені маленький пластиковий пристрій і вручив його Деймону. «Там є трохи дріб’язку», — сказав він і пішов за батьком. Деймон подивився на дивний пристрій для видачі дрібних грошей, але не знайшов ні отвору, ні важеля, щоб дістати монети, які там були. Він побіг за батьком і Шултером, кричачи, що в апараті не може бути достатньо грошей, щоб він міг зробити необхідні покупки, та й взагалі не було можливості дістати їх. Його батько і Шултер піднімалися на сніговий насип, нагромаджений біля дороги, і жоден з них не озирнувся, коли Деймон намагався наздогнати їх, а він продовжував ковзати з крижаного насипу, і його голос відчайдушно дзвенів у власних вухах.

Він майже прокинувся, але сон знову охопив його, саме тоді, коли він відчув, ніби піднімається з глибин якоїсь незнайомої йому стихії до світла, що було далеко над ним, на поверхні, і знову занурився.

Він, мабуть, спав спокійно досить довго після цього, бо наступний сон не був пов'язаний з попередніми двома. Він не міг пригадати, як почався сон, але раптом усвідомив, що кровоточить не з однієї рани, а майже з кожної пори свого тіла: з чола, грудей, живота, пеніса, колін, щиколоток і підошов ніг. Сон був настільки яскравим, що, прокинувшись, він одразу провів руками по голові та тілу, щоб зупинити бурхливий потік крові. Його руки залишилися сухими. Він кілька хвилин лежав нерухомо в ліжку, слухаючи спокійне дихання Шили, дивуючись, як вона може спати, коли так близько від неї відбувається така метушня.

«Ви вірите в передчуття?» Передчуття чого?

Тоді-то він і встав тихенько з ліжка, бо знав, що цієї ночі йому вже не заснути.

Він все ще сидів так о сьомій ранку, коли пролунав будильник на столику біля ліжка Шили, і він почув, як вона пішла у ванну і як тече вода. Потім Шила з'явилася, позіхаючи, у своєму синьому халаті, підійшла до нього, поцілувала його в маківку і сказала:

- Доброго ранку. Ви вже давно прокинулися?

- Лише кілька хвилин назад, – збрехав він.

- Добре спали?

- Як немовля, – відповів він.

Вони обоє подивилися на автовідповідач, приєднаний до телефону на столі.

- Ну, – сказала Шила, – давайте перевіримо, чи хтось дзвонив.

Вона тривожно подивилася на нього, і він зрозумів, що вона хоче, щоб він сказав, що це можна відкласти на пізніше.

- Можемо, а чого ж, — промовив він якомога невимушено.

Шила увімкнула апарат. Він відтворив її голос, потім пролунав сигнал, а після нього пролунав чоловічий голос, який Деймон чув лише раз, але знав, що завжди зможе його впізнати.

- Це Заловські, пані Деймон, — пролунав голос. — Повідомлення таке: скажіть своєму чоловікові, що я в нього на хвості.

Шила вимкнула апарат.

- Чудовий винахід, — сказала вона, — чи не так? Бекон і яйця?

- Бекон і яйця, — відповів Деймон.


РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ


- Я подзвонила вам так рано, щоб застати вас до того, як ви підете на роботу, — сказала Шила по телефону Оліверу Гебріелсену. Минуло більше тижня з того часу, як вони разом їли ланч. - Ваша дружина вдома?

- Вона пішла купити свіжих булочок на сніданок, — відповів Олівер, — Слава Богу. Мені теж треба з вами поговорити. Я збирався зателефонувати вам у школу.

- Можемо зустрітися за ланчем?

- Де скажете.

- У тому ж місці. О першій.

- Я буду, — запевнив Олівер.


Олівер чекав на неї в ресторані, що знаходився всього за декілька кварталів від школи, коли прийшла Шила. Він підвівся зі стільця, поцілував її в щоку, а потім відступив і пильно подивився на неї.

- Я знаю, знаю, — погодилась вона. — Я виглядаю жахливо.

- Не кажімо «жахливо», — поправив Олівер, коли вони сіли один навпроти одного за маленьким столиком. — Скажімо, просто не на вашому звичайному рівні.

- Це був важкий тиждень, — поскаржилась Шила.

- Можу собі уявити, — погодився Олівер. - Я теж отримую різку критику в конторі.

- Яку саме? — запитала Шила.

Офіціантка підійшла і прийняла їх замовлення. Коли вона пішла, Шила знову запитала:

- Яку саме?

- Ну, він сидить за своїм столом, як зомбі. Він майже не вітається вранці, — сказав Олівер. - Він приніс у контору щось схоже на фотоальбом, знову і знову дістає його, відкриває і годинами дивиться на одну сторінку. Одного разу я підійшов до його столу з службовою запискою, а він прикрив сторінку рукою, ніби я намагався вкрасти у нього військову таємницю. Ви маєте уявлення, на що він дивиться?

- Я вже цілу вічність не бачила в будинку ніякого фотоальбому, — відповіла Шила.

- Коли він цим не займається, — продовжив Олівер, — він ховає альбом у нижній шухляді свого столу, єдиній, яку він замикає на ключ, бере лист, виписку, будь-який папірець і дивиться на нього. Зазвичай ми з ним разом снідаємо двічі-тричі на тиждень. З понеділка минулого тижня він просто встає близько першої години, виходить і все. Те саме стосується напоїв після роботи. Нам пощастить, якщо він скаже «добраніч» перед тим, як вийти за двері. А вдень, якщо задаєш йому питання, він довго не відповідає або здається, що не чує, і доводиться повторювати питання, перш ніж він ніби струснеться і дивиться, ніби прокинувся від сну.

Шила кивнула.

- У мене вдома те саме. Ви маєте якесь уявлення, що це все означає?

- Ні.

- Він нічого не казав про телефонний дзвінок?

- Ні.

- Прізвище Заловські вам що-небудь говорить?

- Ніколи не чув.

- Ну що ж, якщо ви збираєтеся допомогти, вам час дізнатися, про що йдеться, — сказала Шила. - Все почалося десять ночей тому, коли я поїхала на вихідні. Близько четвертої години ранку, коли він спав, як він мені розповів, задзвонив телефон. Хтось, хто назвався Заловські із Чикаго, погрожував йому, сказав, що він був поганим хлопчиком, саме так сказав той чоловік, поганим хлопчиком, і тепер він повинен за це заплатити. Він сказав, що чекає на нього на розі нашої вулиці. Він сказав, що це питання життя і смерті.

— Господи Ісусе, — сказав Олівер, його бліде обличчя стало серйозним. — Роджер пішов?

— Ні. Він поклав слухавку. Я розповіла вам під час ланчу, як дивно він поводився після цього, а ви розповіли мені про пістолет.

— Ну, принаймні, наскільки я знаю, він ще не придбав пістолет. Форма все ще лежить на його столі. Цей чоловік, Заловські, знову телефонував?

— Один раз, — відповіла Шила. — Чотири ночі тому. Він залишив повідомлення на нашому автовідповідачі.

— Я не знав, що у вас є автовідповідач, — здивовано мовив Олівер.

— Ну, тепер він у нас є. - Вона розповіла Оліверу, що було в повідомленні.

Вони помовчали, поки офіціантка подавала їм замовлену їжу. Коли вона відійшла від столу, Олівер зізнався:

- Я б теж поводився до біса дивно, якби мені ось так подзвонили посеред ночі. Ви маєте якесь уявлення, хто це може бути? І чому він телефонує?

- Ані найменшого, — відповіла Шила. - А якщо Роджер щось підозрює, він мені про це не каже. Тому я і хотіла з вами поговорити. Мабуть, є якась таємниця, яку ніколи не розкривають публічно. - Вона, спантеличено і нещасно, почала відщипувати булочку.- Він такий приємний чоловік. Куди б він не прийшов, люди завжди здаються такими радими його бачити, коли він заходить до кімнати. Звичайно, це може бути якась жінка, про яку я ніколи не чула. Навіть зараз, коли він вже досить старий чоловік. Він ніколи не показує, що усвідомлює це, але він, здається, випромінює сексуальність, а це вірний спосіб накликати на себе неприємності. Я відчула це з першого погляду, навіть коли він лежав прикутий до лікарняного ліжка. Куди б він не пішов, жінки все одно збираються навколо нього. І свідомо чи ні, він час від часу цим користувався. Я, звичайно, завжди це знала, і впевнена, що ви теж...

Олівер спробував посміхнутися, але вийшла лише квола гримаса.

- Ну, з того, що я бачив, він відхилив більше пропозицій, ніж прийняв, — утішив він.

- Млява похвала, — відказала Шила. - У будь-якому разі, я змирилася з цим. І принаймні останні кілька років нічого такого не було. Я намагалася переконати його, що ці дзвінки нічого не означали, що це якийсь дивак вибрав його ім'я з телефонного довідника і подзвонив, щоб пожартувати. Але я не можу змусити його в це повірити. Десь у його минулому щось сталося, хтось хоче, щоб він страждав, і він це знає, тому й поводиться так... - Вона без апетиту колупала їжу. - Я думала, що, можливо, ви знаєте щось, чого я не знаю, про ворогів, яких я ніколи не зустрічала і про яких ніколи не думала.

Олівер ніяково засовався.

- Ну, — сказав він, — він прийшов в контору після ланчу... пізно... він був відсутній майже весь ранок... він був блідий і мав пов'язку на лобі, і коли я запитав про це, він перервав мене, і, природно, я запідозрив, що хтось його вдарив, але це було не моє діло...

Шила кивнула.

- Він збрехав мені про це. Сказав, що вдарився головою об настільну лампу, і панна Волтон наклала йому пов'язку.

- У нас в кабінеті навіть лейкопластиру немає, — повідомив Олівер. - А коли він повернувся того дня пізно, вже набагато пізніше ланчу, на ньому був інший одяг, ніж той, який він носив вранці.

- Я тільки-но вчора їх отримала, — сказала Шила. - Коли я пішла в хімчистку, щоб забрати свій светр, мені сказали, що є ще куртка і штани, які мій чоловік залишив там минулого тижня. Він завжди залишає такі речі мені. Я навіть не знала, що він знає, де знаходиться хімчистка. - Вона гостро подивилася на Олівера. - Ще щось?

Олівер завагався.

- Я не хочу бути нелояльним до Роджера, — промовив він. — Якщо він вирішив не розповідати вам про свої думки, я не хочу бути тим, хто повідомить вам цю новину.

- Що таке? – суворо запитала Шила. - Якщо він не може сам собі допомогти, то тільки ми можемо йому допомогти.

Олівер зітхнув.

- Гадаю ви маєте рацію, – погодився він. - Ну, два дні тому, коли він пішов на ланч, я мусив дістати лист, який ми отримали від клієнта із Заходу, і він сказав мені, що хоче, щоб я на нього відповів. Це було не схоже на нього. Коли лист адресований йому, він зазвичай сам одразу на нього відповідає, але останні кілька днів... - Олівер не закінчив речення. - І зазвичай він тримає свій стіл у порядку, як звіт бухгалтера. Але все було в безладі, всюди папери, клаптики з адресами, непідписані дозвільні документи, все було навалено безладно одне на одне. Мені довелося довго шукати того листа, але врешті я його знайшов, підняв, а під ним лежав відкритий блокнот. Я помітив, що він дивився на нього весь ранок, а потім відсунув його, ніби він його роздратував. - Він ніяково замовк. - Справді, Шило, якби він вважав, що ви повинні про це знати, він сам би вам розказав.

- Ви одружені більше десяти років, Олівере, — сказала вона, — а досі ніхера не знаєте про шлюб. Що це за блокнот?

- Той, який він завжди носить в своїй кишені, — неохоче відповів Олівер, — речі, які потрібно запам'ятати, ідеї для статей у журнал, адреси, і таке інше. Ну, він був відкритий. На сторінках не було ні адрес, ні нотаток. - Він глибоко вдихнув, ніби готуючись до того, що збирався сказати. - На одній сторінці він написав: «Можливі вороги — професійні». На іншій сторінці було: «Можливі вороги — особисті». А потім під кожним записом були деякі імена.

- Які були імена?

- Я зміг прочитати тільки одне з них, — сказав Олівер. — З професійної сторони. Махендорф. Пам'ятаєте... Роджер свідчив проти нього в тій справі про наклеп.

- Роджер свідчив би проти власної матері, якби вважав, що це необхідно зробити, — запевнила Шила. - А що з іншими?

- Я не зміг їх розібрати.

- Чому?

- Вони були вкриті засохлою кров'ю, — відповів Олівер.

Останні слова Олівера ніби відбилися луною поміж ними, турбуючи обох і змушуючи на кілька хвилин замовкнути.

Потім Шила заговорила.

- Або більше нічого сказати, або є ще багато чого сказати. Що ви думаєте?

- Набагато більше, — відповів Олівер.

Шила кивнула, а потім підняла руку, щоб зупинити його, бо побачила жінку, яка посміхаючись підходила до їхнього столика, тримаючи за руку маленьку дівчинку.

- Пані Деймон, — сказала жінка, — бачу, ви знаєте ті самі ресторани, що і я. Я дуже рада вас бачити. Філіс, — вона потягнула дочку за руку, — привітайтеся з пані Деймон.

- Я бачила її увесь ранок, — мовила дівчинка. — Я вже віталася.

Шила засміялася і сказала Оліверу, який стояв, чекаючи, щоб його представили:

- Філіс — одна з учениць школи. Одна з найкращих учениць, чи не так, Філіс?

- Мамуся так не вважає, — заявила Філіс, визивно поглянувши на матір.

- Філіс, — сказала жінка, — я не знаю, звідки у вас взялась така думка.

- Від вас, — відповіла Філліс.

Шила знову засміялася, а потім представила Олівера жінці, яку звали Гейнс. Коли представлення закінчилося, пані Гейнс, тягнучи дочку за руку, почала відходити, але потім обернулася.

- О, шкода, що я не зустріла вас того вечора. Я б хотіла, щоб ви познайомилися з моїм чоловіком.

- Де це було? — запитала Шила.

- На концерті. Я бачила там пана Деймона під час антракту, а ви, мабуть, пішли припудрити носика чи щось таке.

- Якого вечора це було? — запитала Шила.

- У п’ятницю. Коли грали «Реквієм» Моцарта. Хіба це не було чудово?

- Чудесно, — погодилась Шила.

- Філіс, попрощайтеся чемно з пані Деймон.

- Я побачу її завтра вранці, — відказала дівчинка.

- Філіс, — посміхнулася Шила, — не любить надмірної формальності. Я це вже помітила.

Пані Гейнс безпорадно знизала плечима.

- Дитяча логіка. Було приємно познайомитися з вами, пане Гебріелсен.

Потім вона повела дівчинку до столика в іншому кінці ресторану.

- Розумна дівчинка, — підсумувала Шила. — Сподіваюся, вона не буде схожою на свою матір.

Після паузи Олівер промовив:

- Те, як ви сказали «чудесно» тій пані, виглядало забавно.

- Справді? Можливо. Бо я не була на концерті в п'ятницю ввечері. І Роджер теж не казав мені, що йде. Він зателефонував і сказав, що має піти на обід і на репетицію з одним із ваших клієнтів.

- Раз так, - запитав Олівер, - чому, на вашу думку, він міг так вчинити?

- Можливо, через Моцарта, — відповіла Шила.

- А яке це має відношення до того, що він вигадав вам цю історію? Концерт — це не те саме, що побачення з іншою жінкою.

- Цей особливий концерт, — повільно промовила Шила, — може бути схожим на побачення. Остання праця Моцарта, «Реквієм», замовлена графом фон Вальзегг-Штупахом* для виконання на месі за його померлою дружиною. - Голос Шили стих до шепоту. - Dies Irae. Lacrimosa.* Інший вид побачення. Пам'ятайте, Роджер народився католиком, навіть якщо з того часу він не дуже цим переймався.

Олівер провів рукою по обличчю, прикриваючи майже невидимі білі брови, бліді стурбовані очі.

- Яка невдача, — сказав він, — зустріти тут цю жінку.

Шила стенула плечима.

- Вона живе в цьому районі, і школа неподалік, і, мабуть, їй було лінь готувати ланч. У будь-якому разі, таємні зустрічі рано чи пізно виявляються, так чи інакше. Я б випила чогось міцненького. - Вона помахала офіціантці. - Я візьму кальвадос, — сказала вона Оліверу. - У мене був коханець, який воював у Нормандії під час війни, і він познайомив мене з кальвадосом. Він казав, що наповнював ним свою флягу бо той робив війну стерпною. Більшу частину часу йшов дощ, і води було вдосталь. А ви що будете?

- Те саме, — відповів Олівер.

- Два кальвадоси, – сказала Шила офіціантці.

Вони допили каву, чекаючи, поки офіціантка повернулася з двома келихами.

- Будьмо, – сказала Шила, піднімаючи келих, коли офіціантка пішла. - Якщо Роджер складає списки своїх ворогів, то, можливо, було б непогано скласти і свій. Заплямований кров'ю чи без неї. - Вона мляво посміхнулася. - У мене є один кандидат. У моїй власній родині. Племінник, син моєї сестри. Його звати Джан-Лука Скьякка. Він пережив погані часи у В'єтнамі і був тяжко поранений. Коли він повернувся, він був на героїні. Його батько вигнав його з дому, і він пішов у клініку, щоб позбутися залежності. Він пробув там більше року. А потім одного дня він з'явився у нас на порозі. Він клявся, що кинув наркотики, але йому потрібно було десь жити, поки він шукає роботу, а він без грошей. Я обговорила це з Роджером, але у нас були фінансові проблеми, і ми не могли дозволити собі дати йому гроші на готель, тож Роджер запропонував дозволити йому пожити у нас, поки він не знайде роботу. Це було неприємно, бо в нашій вільній кімнаті немає справжнього ліжка. Тільки кушетка. Деймон користується нею, коли має роботу вдома або пише листи. Джан-Лука мусив спати на кушетці. Кілька тижнів все було гаразд, хоча його присутність вдома не завжди була приємною. Він похмурий, неохайний молодий чоловік з величезним тягарем образ і величезним невдоволенням на увесь світ. Він влаштувався на роботу експедитором, але його звільнили, коли він посварився з майстром і вдарив його розвідним ключем. - Шила сумно похитала головою, згадуючи, як присутність Джан-Луки вплинула на її шлюб. - Після цього він перестав шукати роботу і, мабуть, почав штовхатися на вулицях. Я підозрювала, що він знову вживає героїн, і, мабуть, Роджер теж це підозрював. Потім з квартири почали зникати речі — срібний кавник, старий фарфор, срібну тацю, яку пан Грей подарував нам на весілля, довгий ніж для нарізання м'яса з кістяною ручкою... та інші речі. - Вона зітхнула. - Якийсь час Роджер не помічав, що речі зникають. Ситуація і так була достатньо поганою, і я не мала сміливості сказати Роджеру, що мій племінник краде у нас, щоб заробити на щоденну дозу.

- Бідолашна Шила, — м'яко поспівчував Олівер.

- Бідолашні всі, — відповіла Шила, - включно з Джан-Лукою.

- Що зробив Роджер, коли дізнався?

- Це дійсно сталося якось увечері, — промовила Шила, намагаючись говорити легким тоном, але їй це не вдалося. - Була жахлива сварка, Джан-Лука клявся головою своєї матері, що він більше не вживає наркотики і що він ніколи в житті нічого не крав. Роджер сказав йому негайно йти з дому, інакше він піде в поліцію. Джан-Лука відмовився йти. Він просто ліг на диван у вітальні, схрестив руки і сказав, що не рушить з місця. Роджер нічого не сказав. Він просто підійшов до дивана, схопив Джан-Луку на руки. Хлопець був такий худий і слабкий, що його могла б нести навіть дитина, а Роджер — один із найсильніших чоловіків, яких я знаю, і він жахливий, коли злиться. «Відкрийте двері», — сказав він мені, тримаючи хлопця, який борсався в його руках. Я відкрила двері, і Роджер виніс його на сходовий майданчик і скинув зі сходів. Він не постраждав, але був у люті. Він пролетів приблизно півповерху, перш ніж зміг підвестися. Потім він погрозив Роджеру кулаком і закричав: «Я вам за це відплачу, холодно-душний англо-саксонський сучий син. І вашій фальшивій макаронниці жирній дружині». Звичайна розмова за сімейним обіднім столом. - Вона гірко посміхнулася. - Роджер почав спускатися за ним по сходах, а я повисла на ньому, щоб він не вбив хлопця, а той злякався і втік. І на цьому все.

- Як це закінчилося? – запитав Олівер.

– Просто ось так. Ми більше його не бачили. Але через кілька місяців його мати зателефонувала мені в сльозах і розповіла, що Джан-Луку заарештували, коли він погрожував жінці в Бронксі великим ножем для нарізання, намагаючись вирвати у неї сумочку. Тільки виявилося, що ця жінка була поліцейською, і він отримав три роки тюремного ув'язнення. Я думаю, що ніж був тим самим, який він взяв з нашої кухні. У будь-якому разі, три роки минули чотири місяці тому, і я думаю, що він знову на волі, прославляючи ім'я нашої родини. Я думаю, що він заслуговує на те, щоб бути в особистому списку.

- Я теж так думаю, — сказав Олівер. - Ви коли-небудь розповідали Роджеру про його арешт?

- Ні. Мабуть, я помилялася, але я не хотіла розворушувати старі неприємні спогади. Я скажу йому сьогодні ввечері, — відповіла Шила. - Я також скажу йому, щоб він відключив автовідповідач і наступного разу, коли Заловські подзвонить, домовився про зустріч з ним. Роджер — мужня людина, і якщо він точно знатиме, з чим має справу, то впорається. А так він перебуває в підвішеному стані. Звісно, він бачить загрози з усіх боків, не знає, куди звернутися, і це його виснажує. Я роблю вигляд, що не помічаю, але він метається уві сні, наче бореться з примарами, і щоночі майже половину ночі сидить у ліжку...

- Це починає проявлятися в його зовнішньому вигляді, — підтвердив Олівер. — Я ніколи не бачив його таким напруженим і виснаженим. Робота накопичується, а він її не торкається. Я намагаюся взяти на себе якомога більше роботи, але я солдат, а не офіцер, і коли потрібно прийняти справжнє рішення, це повинен зробити він. Проте... - Він виглядав стурбованим. - Мені не подобається ідея, що він піде на ризик, про що ви говорите — зустрічатися з ким би то не було наодинці, ймовірно, в темряві, в якомусь безлюдному місці...

- Він не буде сам, — рішуче промовила Шила. — Я буду з ним.

- Шила, — заперечив Олівер, — цей хлопець може бути вбивцею.

- Тоді ми це з’ясуємо, — відповіла вона. — А тепер — кого ви маєте у своїй галереї злочинців?

— Боюся, нічого особливо корисного, — відповів Олівер. — Я б теж сказав, що Махендорф. Він грубий і його виховували як дворнягу, і якщо можна судити про людину за тим, як вона пише, то там страшенно багато насильства. Інакше... — Він стиснув губи, замислившись, виглядаючи як задумлива дитина. — Інакше єдиний, хто спадає мені на думку, це Гіллеспі.

- Оце так несподіванка, — здивувалась Шила. - Роджер дуже високо думає про нього.

- Високої думки про нього, — поправив Олівер. — Після його першої книги. Вона була чудова. Потім він з’їхав з глузду. Маніакально-депресивний, параноїдальний, шизофренічний — все, що завгодно, він був таким. Коли він приніс свою другу книгу, Роджер подумав, що це якась божевільна витівка. Він змусив мене її прочитати, перш ніж поговорити з тим хлопцем. Це була суцільна нісенітниця на триста сторінок. Це не мало жодного сенсу. Коли він прийшов до контори, щоб поговорити з нами про це, він теж не мав жодного сенсу. Я думаю він перебував у одному зі своїх маніакальних періодів, бо він постійно сміявся і ходив по кабінету, розмахуючи руками і кричачи, що ця книга — найкраще, що було з часів Джойса, і що він впевнений, що отримає за неї Нобелівську премію. Потім, перш ніж ми встигли хоч слово вставити, він почав розповідати, що його переслідують ФБР, ЦРУ, русня та євреї, бо він володіє атомними секретами, які вони хочуть витягнути з нього тортурами. Люди надавали інформацію проти нього, у нього було багато дволиких друзів, які брали участь у величезній змові проти нього. Він знав, хто вони. Їхній Судний День ще настане. Але тим часом вони налаштували його дружину проти нього, і вона намагалася відправити його до психіатричної лікарні, а коли не змогла, втекла від нього, забравши з собою двох діточок. Це був такий день... Фух!

- У якому світі ми живемо, — мовила Шила. - Що ж ми за рід такий. Ми проживаємо такі дні, ми переживаємо такі сцени, як Роджер, що скидає хворого, змарнілого хлопця зі сходів, потім ми миємося, йдемо обідати, йдемо на концерт, слухаємо Бетховена, насолоджуємося виставою, купуємо газету по дорозі додому, відкидаємо газету, щоб прочитати її за сніданком, після того як пробігли очима заголовки, що кричать про масове вбивство в Індії, повітряний напад в Лівані, авіакатастрофу, в якій загинуло двісті людей. Ми кохаємося, хропемо, турбуємося про свої банківські рахунки, забуваємо зареєструватися для голосування, готуємося до відпустки... - Вона скривилася, ніби згадуючи всі свої відпустки без задоволення. Потім вона похитала головою і спитала: - Що ви зробили з тим бідним божевільним чоловіком і його рукописом?

- А що б ви зробили? — запитав Олівер.

- Мабуть, те саме, що й ви з Роджером, — втомлено відповіла Шила, — що б це не було.

- Ми намагалися його заспокоїти. Сказали, що прочитали його книгу, але що її потрібно доопрацювати, перш ніж показувати видавцеві, бо є деякі частини, яких ми не зрозуміли. - Олівер підніс до світла келих з кальвадосом і примружився, ніби в блідо-золотистій есенції яблука, першого плоду, він міг знайти якесь рішення дилеми Гіллеспі. - Гіллеспі сприйняв наші слова з гумором. Він назвав нас своїми жалюгідними земними друзями, які, звісно, не могли зрозуміти його книгу, написану для витонченіших, найчутливіших душ, які населятимуть світ у наступних століттях. Насправді, сказав він, він був радий, що ми не змогли зрозуміти книгу, бо якби ми її зрозуміли, він би знав, що зазнав невдачі. Ми зможемо її зрозуміти лише тоді, коли багато разів помремо і багато разів повернемося в нових втіленнях. Все це супроводжувалося гучним реготом. Я вшановую вас, сказав він. Ви — посланці мого апофеозу. Передайте рукопис Чарльзу Бернарду в моєму видавництві, він має дотик божественного натхнення, вас пам'ятатимуть в анналах літератури усіх нащадків. Потім він продекламував весь сонет — ви його знаєте, той, в якому є рядок «ні мідь, ні камінь не переживуть могутню риму цю».

- Роджер мені про це ні словечка не розповів, — повідомила Шила.

- Він нікому про це не розповідав і змусив мене також пообіцяти зберігати абсолютну мовчанку. Він не хотів додавати чоловікові проблем, поширюючи чутки про те, що той повністю з’їхав з глузду. І це перший раз, коли я про це комусь розповідаю.

- А що Олівер сказав самому Гіллеспі?

- Що він міг сказати? - Олівер стенув плечима. - Він пообіцяв, що наступного ранку сам доставить рукопис. Потім, якомога м'якше, він запропонував Гіллеспі, що йому було б корисно трохи поговорити з психіатром. Гіллеспі підозріло подивився на нього. Психіатри, сказав він, були в змові з ними, вони виривали мозок письменникам і залишали тільки порожні черепи. Потім він подивився на годинник на лівому зап'ясті, потім на той, що був на правому зап'ясті, а потім дістав третій з кишені і подивився на нього. Він прошепотів, ніби відкриваючи нам велику таємницю. Час у Вашинтоні, час у Москві і час у Єрусалимі, довірливо повідомив він нам, підморгнувши. Час іти, сказав він і, скоріше танцюючи, ніж йдучи, вийшов з кабінету.

- Роджер доставив книгу пану Бернарду наступного ранку? — запитала Шила.

- Так. Він завжди дотримується своїх обіцянок, навіть перед божевільними. Бернард запитав його, що він думає про книгу, а Роджер відповів: «Не маю думки. Прочитайте її самі». Через два дні Бернард зателефонував. Він сказав, що книга непрониклива, це були його слова, непрониклива. Він порядний чоловік і міг сказати набагато гірше. Наступного ранку ми отримали рукопис назад спеціальним кур'єром. Ми не мали уявлення, де живе Гіллеспі, він сказав нам, що має кілька безпечних будинків і ніколи не спить у одному ліжку дві ночі поспіль. Все, що ми могли зробити, — це чекати. Нарешті Гіллеспі прийшов до контори. Був дощовий день, а він ходив без капелюха та плаща, і виглядав так, ніби його витягли з дна моря. Він сказав, що прийшов за своїм авансом. Коли Роджер сказав йому, що авансу немає і що рукопис повернули, він спочатку поставився до цього філософськи. Вони мають очі, сказав він, але не бачать. Потім він став підозрілим. Бернард був фальшивим другом, він неправильно його оцінив. Він також неправильно оцінив Роджера. За його словами, таємна змова мала багато злих коренів, які постійно поширювалися, але в Судний День дерево буде зрубано. Його лексика раптом стала майже біблійною. Він взяв рукопис у порваній картонній коробці і вийшов. Дощ пішов ще сильніше, ніж коли він прийшов, і якщо б він пройшов два квартали в таку зливу, його рукопис став би мокрим, нечитабельним безладом у тій картонній коробці. - Олівер допив свій кальвадос. - Ще один? — запитав він.

- Ні, дякую, — відмовилась Шила. - Це кінець саги про пана Гіллеспі?

- Не зовсім, — відповів Олівер. - Приблизно через тиждень він повернувся до контори, щоб знову вимагати аванс. Він не голився з того часу, як ми бачили його там, і, мабуть, спав на лавках у парку та в нічліжках, бо його одяг був брудним і подертим. На щастя, Роджер був у той час відсутній, і я сказав, що нічого не знаю про аванс. Просто скажи Роджеру Деймону, сказав мені Гіллеспі, що наступного разу, коли я прийду сюди, йому краще бути тут. Я запитав його, коли це буде. Коли книга накаже мені, сказав він і пішов. Але він не пішов додому, де б той не стався у той момент. Він пішов до контори Бернарда і запитав його про аванс, а коли Бернард відказав йому, що авансу не буде, він дістав пістолет і почав ним погрожувати, викрикуючи уривки з віршів та цитати зі своєї книги, як розповів мені Бернард. На щастя, секретарка побачила, що відбувається, і викликала поліцію. Коли вони приїхали, Гіллеспі посміявся над ними і кинув їм пістолет. Це була дитяча іграшка. Вони відвезли його до Беллв'ю* для психіатричного обстеження, але він поводився найрозсудливіше, найпереконливіше і найскромніше, і через кілька днів його відпустили, і ми більше ніколи його не бачили і не чули про нього.

Шила закрила очі від болю.

- Мені неприємно думати про те, де зараз перебуває пан Гіллеспі і що він робить.

- Мені теж, — сумно погодився Олівер. - Але ми нічого не можемо вдіяти. За винятком... — він зробив паузу — за винятком того, що наступного разу, коли він прийде в контору, у нього в кишені може бути вже не іграшковий пістолет.


РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ


Коли Шила повернулась до школи після ланчу, на неї там вже чекала телеграма. Вона була від лікаря її матері у Вермонті. Її мати перебувала у важкому стані. Вона перенесла інсульт і лежала в лікарні в Берлінтоні.

Шила зателефонувала до контори Деймона, але панна Волтон сказала, що пан Деймон ще не повернувся з ланчу, але ось щойно зайшов у двері пан Гебріелсен, чи не хоче пані Деймон з ним поговорити.

- Так, – відповіла Шила. Потім, коли Олівер був на зв'язку, вона розповіла йому про телеграму і попросила Олівера передати Роджеру, щоб він зателефонував їй до квартири, де вона збиралася спакувати валізу перед відльотом до Вермонта літаком «Алігейні Ейрлайнс».* Якщо він не встигне зателефонувати до того, як вона поїде в аеропорт, вона залишить йому записку вдома.

- Олівере, — промовила вона стурбованим голосом, — я не хочу вас навантажувати, але не хочу залишати Роджера самого в такий час. Не знаю, як довго я буду відсутня, але чи не могли б ви прийняти його до себе на кілька днів? Я не хочу, щоб він залишався сам у квартирі, особливо вночі, бо я знаю, що він відмовиться піти в готель.

- Звісно, Шило, — запевнив Олівер. — Я спробую. Але нічого не можу гарантувати. Останнім часом він, здається, навіть не чує, що я кажу. Але я зроблю все, що в моїх силах. Я попрошу його залишитися з нами або запропоную залишитися з ним, поки ви не повернетеся, або зроблю все, що ви запропонуєте.

- Ви милий друг, Олівере, — подякувала Шила.

— Сподіваюся, у Вермонті все буде добре.

- Дякую. - Вона поклала слухавку, взяла таксі до квартири і, перш ніж робити що-небудь інше, увімкнула автовідповідач. Повідомлень не було. Вона вимкнула прилад і почала кидати речі у валізу. Вона чекала, скільки могла, потім написала поспішну записку для Роджера і залишила її на маленькому столику навпроти вхідних дверей у передпокої, збігла сходами і зупинила проїжджаюче таксі, щоб поїхати в аеропорт.


Деймон снідав наодинці в ресторані, де його ніхто не знав. Він не хотів бачити нікого, з ким йому довелося б сьогодні розмовляти. Напередодні вночі йому знов наснився загадковий сон і хотілося спокійно розібратися, що він означає. Уві сні він був на великій вечірці з Шилою, оточений безліччю людей, яких він не впізнавав. Обід подавався як шведський стіл, і люди тинялися навколо з тарілками з їжею. Їжа була вишуканою і багатою, але дуже смачною. Раптом увійшов його батько, але це був не усміхнений, рум'яний чоловік з повторюваного сну Деймона, і не молодий, безтурботний чоловік, який покликав свого брата Дейві, який якимось чином виріс і став лейтенантом Шултером: «Дай йому трохи грошей, Дейві». Батько був за віком десь поміж молодим чоловіком з того сну і літнім чоловіком з іншого. Він схуд і мав похмурий, глузливий вираз обличчя, і Деймон був здивований, побачивши його, бо його батько мав перебувати у в'язниці. Деймон не знав, чому він сидів у в'язниці і чому він зміг звідти вийти, і запитав:

- Як ви вийшли, тату?.

- Вчора нас сто двадцятьох випустили, — відповів батько. Він неприємно оглянув інших гостей, підійшов до Шили і запитав: - Ви ж все ще моя дружина чи ні?

- Звичайно, — відповіла Шила, — я все ще ваша дружина.

- Тоді чому ви їсте всі ці вишукані помиї? — сказав його батько, взявши тарілку з її рук і нахиляючи її, щоб вилити більшу частину їжі, в густому соусі, на підлогу.

Можливо, сон тривав далі, але Деймон більше нічого не пам'ятав.

Сидячи, самотній і стурбований у галасливому ресторані, Деймон намагався з'ясувати, що означав цей сон. Його батько ніколи не скоював злочинів, завжди любив свого єдиного сина до нестями, помер до того, як Деймон познайомився з Шилою, ніколи не намагався привласнити собі жодну з подруг свого сина, був наділений найніжнішими і найввічливішими манерами. Чи можливо, що після смерті, разом із розкладом тіла, відбувався і розклад душі? Чи можливо він, Роджер Деймон, підсвідомо, під час сну, перетворював образ свого батька з ніжного і люблячого чоловіка, якого він знав, на похмуру і неприємну постать, щоб відкинути спокусу приєднатися до того колись усміхненого і помахами запрошувального привида?

І що означало число сто двадцять?

Він заплющив очі і прикрив їх руками, нахилившись над столом, щоб не бачити інших відвідувачів ресторану. Він був настільки занурений у спогади та міркування, що ледь не злякався, коли почув голос офіціантки:

- Іще щось, сер?

- Ні, дякую, — відповів він. — Рахунок, будь ласка.

Він заплатив за їжу, залишив чайові, попросив розміняти долар, бо мав зателефонувати, чого не хотів робити в конторі, щоб Олівер не підслухав розмову. Дзвінок був до лейтенанта Шултера. Він намагався додзвонитися до лейтенанта щодня, відколи він і Шила прослухали повідомлення Заловські того ранку перед першим сніданком, але щоразу, коли він телефонував, чоловік з відділу вбивств казав:

- Лейтенант Шултер недоступний.

- А ви знаєте, коли він буде доступний?

- Ні, сер. Ви хочете залишити своє ім'я?

- Дякую, ні. Я передзвоню.

Він знайшов бар, зайшов туди, замовив віскі, щоб продемонструвати свої благородні наміри, і залишивши його на барній стійці, попрямував до задньої частини приміщення, де була телефонна будка.

Цього разу йому пощастило. Його одразу з'єднали з детективом, і в слухавці пролунав хрипкий голос Шултера.

- Лейтенант Шултер слухає.

- Лейтенанте, — сказав Деймон, — я дзвонив кілька днів тому, але...

- Я був поза містом у справі. Щось нове у вас?

Деймон розповів йому про повідомлення.

- Ага. Чотири дні тому, так?

- Так.

- З того часу нічого?

- Ні. Ні слова.

- Ймовірно, він втомився грати в цю гру, — вирішив Шултер. — Він достатньо довгий час не давав вам спати, а тепер, мабуть, дзвонить ще п'ятьом-шістьом людям. Я б не переймався надто. - Деймон відчував, що Шултер починає нудьгувати від цієї справи. - Поки що немає нічого, з чого можна продовжувати. Якщо хочете, можете звернутися до місцевого відділку поліції і подати скаргу на Джона Доу* за непристойні та загрозливі телефонні дзвінки, хоча я сумніваюся, що вони зможуть вам допомогти більше, ніж я. У Нью Йорку щоночі, мабуть, буває десять тисяч таких дзвінків. Ви вже склали свій список?

- Я працюю над ним, — відповів Деймон, відчуваючи себе відсталим учнем, який не підготував домашнє завдання і був спійманий на гарячому в класі.

- Якщо щось з'явиться, зателефонуйте мені, — нагадав Шултер. - О, до речі, вони перевірили того хлопця, МакВейна. Нічого не знайшли. Його сусіди кажуть, що він більше року не виходив з дому вночі, і в нього вдома не знайшлося ножа, яким ви могли б навіть стейк порізати.

- Дякую, лейтенанте, — промовив Деймон, але детектив уже поклав слухавку.

Він повернувся до барної стійки, випив половину свого віскі, заплатив за нього і залишив бармену великі чайові. Хто знає, подумав він саркастично, коли бармен може стати вашим ворогом?

Проте він не хотів повертатися до контори. Він знав, що останні кілька днів поводився неприємно, був грубим з панною Волтон, збудував невидиму стіну мовчання між своїм столом і столом Олівера Гебріелсена, вилаяв панну Волтон за те, що вона переключила на нього дзвінок від чоловіка, якого, як вона мала б знати, він ненавидить і намагається уникати, і наприкінці прочуханки сказав їй, що прийматиме дзвінки тільки від своєї дружини та пана Шултера.

Атмосфера в конторі відображала все це. Коли Олівер розмовляв з панною Волтон, то говорив на приглушених тонах. А коли він заходив, навіть якщо в цей момент ніхто з них не розмовляв, тиша, як відчував Деймон, ставала ще більш сильнішою.

Стоячи там біля барної стійки і дивлячись на залишки віскі, яке він не хотів допивати, він відчував сором за те, що переклав свої проблеми на плечі своїх вірних і нерозуміючих друзів. Йому спала на думку ідея, і його настрій покращився. Він піде і купить подарунки для панни Волтон і Олівера і принесе їх їм як знак примирення, визнання провини і обіцянку більш товариського поводження в майбутньому. Покупки для інших, спроби знайти саме той подарунок, який порадує вірних друзів, були протиотрутою від жалю до себе. Думаючи про вірних друзів, він також купе щось для Шили.

Вулиці, після того як він вийшов з бару, здавалися яскравішими, ніж тоді, коли він туди заходив, і він почувався краще, ніж будь-коли відтоді, як підняв слухавку телефону з приліжкового столика того суботнього вечора.

Спочатку, панна Волтон. Бідолашна жінка, вона була занадто товста, щоб знайти якусь жіночну оздоблену річ, яка б зробила її привабливішою, і єдиною прикрасою, яку він коли-небудь бачив на ній, був маленький золотий хрестик, який вона завжди носила на тонкому ланцюжку на шиї. Він уявив, що в «Саксі» може бути щось, що сподобається їй. Йому доведеться знайти співчутливу продавчиню. Йдучи до універмагу, він клацнув пальцями. Він вже знав, що буде шукати. Панна Волтон завжди мерзла в конторі. А він, і Олівер любили якомога більше свіжого повітря, і коли працювали, вони тримали температуру якомога нижчою, та все ж таки не заморожуючи себе. Панна Волтон завжди носила на роботі товстий светр, мовчки скаржачись на смаки своїх босів у ньюйоркському кліматі. Вона носила його навіть влітку, а коли вмикали кондиціонер, то ще й другий светр під ним. Це був той самий светр, скільки Деймон міг пам'ятати, тьмяний, темно-бордовий кардиган, який вона зв'язала сама. Оскільки за роки роботи в конторі вона ставала все товстішою і товстішою, вона, мабуть, продовжувала в'язати нові светри, щоб підлаштуватися до свого зростаючого розміру, але вони завжди були одного стилю, одного і того ж важкого тьмяно-бордового кольору. Він вирішив, що купить їй кардиган, оскільки це, здавалося, відповідало її смаку, але більш веселого кольору.

Він пришвидшив крок, задоволений собою. Стара голова ще працює, подумав він. Це було перше рішення, яке він прийняв за десять днів і яке не стосувалося Проблеми, як він тепер думав про неї, з заголовною літерою.

У крамниці лунав приємний жіночий гул.

Жінки спокійно робили покупки. Це було приємною відмінністю від високих дискантів у ресторанах, де жінки збиралися на ланч, ресторанах, яких він сам уникав, наскільки це було можливо.

Він знайшов відділ, де продавалися жіночі светри. Коли мила молода чорношкіра дівчина, яка його обслуговувала, запитала: «Який розмір, сер?», після того, як він описав, що шукає, він застиг у роздумах. Він знав, який розмір пальто носила Шила, а Шила була великою жінкою і носила сорок другий розмір. Наскільки він міг судити, панна Волтон була приблизно вдвічі більшою за Шилу, хоча і не такою високою. Він не дуже розбирався в жіночому одязі, але знав, що не може попросити вісімдесят четвертий розмір.

- Ну, - сказав він продавчині, - я не зовсім впевнений. - Він витягнув руки перед грудьми, утворивши півколо, яке, як він припустив, відповідало розміру грудей панни Волтон. - Я б сказав, що вона приблизно настільки велика в цьому місці.

Продавчиня засміялася, показавши блискучі зуби, і він теж засміявся. Купівля і продаж були гумористичним заняттям, дружнім зв'язком між расами.

- Боюся, сер, — підказала дівчина, — що ви тут нічого подібного не знайдете. Пропоную вам спробувати в чоловічому відділі.

- Дякую, — сказав він і попрямував до ліфтів, подумавши, що того, хто наймає людей для цієї крамниці, слід привітати.

Він знайшов светр з світло-блакитного кашеміру, який виявився завеликим для нього, коли він його приміряв, але купив його, коли продавці запевнили його, що якщо він не підійде леді, вона зможе повернути його і обміняти. Він вважав, що ціна була жахливо дорогою, але він не був у настрої журитися про гроші. У будь-якому разі, він платив кредитною карткою «Сакс», і рахунок надійде тільки в кінці місяця, що відстрочувало біль.

Поки він був у чоловічому відділі, він подумав, що може також пошукати щось для Олівера Гебріелсена. Він знав розмір Олівера, бо Шила купувала йому на Різдво лижний светр.

Він з радістю блукав проходами поміж рядами та вішалками з костюмами та піджаками, насолоджуючись невеликим святом закупівлі, нарешті зрозумівши, як жінки можуть проводити цілі дні за покупками, і в той же момент усвідомивши, що це може стати смертельною залежністю.

Він купив для Олівера синій фланелеву спортивну куртку з латунними гудзиками і попросив також упакувати її як для подарунку.

- Це все, сер? — запитав продавець. – Для себе нічого?

Деймон на мить завагався.

- Чому ні? — запитав він. Цього дня всі мали чудові ідеї. - Що ви запропонуєте?

- У нас є нова колекція вельветових жакетів, — запропонував чоловік. - Цього тижня вони виставлені у наших вітринах. Вони майже вічні. Дуже корисні, якщо ви проводите час поза містом.

- Так, я це розумію. - Ще одна чудова ідея. - Я сподіваюся незабаром переїхати за місто на постійне проживання. - Раптом ідея про те, що він може піти на пенсію і жити з видом на затоку в Коннектикуті, яка до цього була лише мрією про невизначене майбутнє, стала реальністю.

- Прошу за мною, сер, — сказав чоловік, повівши його до довгої вішалки, на якій висіли жакети. - Який розмір, скажіть? Сорок шостий?

- Ви мені лестите, — відповів Деймон. Полудень ставав дедалі кращим. - П'ятдесят четвертий буде ближче до істини.

Продавець поглянув із сумнівом, але взяв жакет з вельвету натурального кольору:

- Давайте просто приміряємо його, добре?

Він підійшов ідеально.

- Ви набагато більший, ніж можна було подумати, — визнав продавець.

- На жаль, — відповів Деймон. - Будь ласка, надішліть його мені. - Він дав чоловікові свою адресу. - І доставка має бути вранці, коли покоївка буде вдома. Я скажу їй, щоб вона чекала на вас.

Він знову дістав кредитну картку з гаманця. Жакет коштував дорожче, ніж будь-який костюм, який він коли-небудь купував, але він не купував новий костюм уже років шість. Інфляція, подумав він легковажно. Посміхнись і терпи. Він вгледів, що гаманець вже старий і потрісканий. Він не пам’ятав, як довго він у нього.

- Скажіть, будь ласка, де відділ шкіряних виробів?

- На нижньому поверсі, — відповів чоловік.

Тихо наспівуючи, Деймон спустився до відділу шкіряних виробів і купив гаманець зі свинячої шкіри. Інфляція, як він побачив, не оминула і відділ шкіряних виробів. Неважливо.

- Запакувати в подарункову упаковку? - запитав продавець.

- Ні. Це я для себе. Я просто покладу його в кишеню, якщо ви не проти.

Він поклав свій старий гаманець на скляну вітрину, де були виставлені гаманці, і випорожнив його — кредитні картки, водійське посвідчення, картка соціального страхування, рахунки, докази його існування та свідчення того, що він є громадянином країни, яку обрав. Він обережно поклав їх у новий гаманець, а потім поклав його у внутрішню кишеню піджака. Коли він повернувся, щоб піти, продавець спитав:

- Вибачте, сер, що ви хочете зробити із цим?

Він підняв потрісканий, зношений старий шматок шкіри, ніби той забруднював його пальці.

- Викиньте геть, — велично мовив Деймон. Потім він згадав про Шилу. Не можна забувати про шкіпера в цій фієсті балування себе. Вона розлютиться, якщо дізнається, що він іноді вважає її шкіпером. Вона твердо вірила, що всі рішення в їхньому домі приймаються за взаємною згодою. Це не було правдою.

- До речі, — запитав він продавця, — ви не можете сказати, де знаходиться відділ хутра?

Продавець сказав йому, і він знову скористався ліфтом, легко несучи пакунки з светром панни Волтон і курткою Олівера. Роджер Деймон, носій миру між народами, роздавальник золота, доброї волі та гармонії, піднімається у світі «Сакс».

Продавчиня, яка зустріла його у відділі хутра, була вродливою жінкою з красивою зачіскою з сивого волосся, яка вибачилася, що через весну запаси вичерпалися, але вона буде рада показати джентльмену те, що є.

Сезон для Деймона не мав значення. Шила буде поруч ще багато зим. Він бачив рекламу спортивних хутряних виробів у журналі «Санді Таймс». Він подумав, що Шила могла б зайнятися спортом.

- Ось дещо з фермерської норки, — сказала йому елегантна дама. Це було світле пальто нижче колін з поясом і шалевим коміром. Деймон не міг уявити, яким видом спорту могла займатися жінка в такому пальті, але не став запитувати. Він також не запитав, яким видом спорту займалася норка на фермі. Це не був вид, що перебував під загрозою зникнення. Його екологічні принципи не порушувалися. Він припустив, що елегантна дама була приблизно такого ж зросту, віку та статури, як Шила.

- Не могли б ви приміряти його, щоб я побачив, як воно на вас виглядає? — запитав Деймон. - Моя дружина майже такого ж зросту, як і ви, і, якщо я правильно пам'ятаю, — він спробував посміхнутися, не перетворюючи це на самовдоволене зубоскальство, — приблизно такої ж... е-е... формації. - Потім, щоб назавжди завоювати прихильність відділу хутра в «Сакс», він додав: - Вона прекрасна.

Він не додав, що, хоча продавчиня мала сріблясто-сіре волосся, волосся його дружини було блискуче чорне і створювало б більш вражаючий контраст з кольором пальто.

Пальто виглядало чудово на сивочолій дамі, яка пройшлася туди-сюди, демонструючи його, піднімаючи шалевий комір до вух, занурюючи руки в глибокі кишені, широко розгортаючи його, як крила метелика, щоб показати хвилясту шовкову підкладку.

- Я беру його, — вирішив Деймон.

Жінка гостро подивилася на нього.

- Ви не хочете подивитися інші пальта? І які ціни?

- Ні, — відповів Деймон, а потім безглуздо додав: - Я поспішаю.

- Дуже добре, сер.

Це був день не для того, щоби торгуватися. Він нарешті приєднався до найбільш соціально свідомого племені американців — ненаситних споживачів. Він був на сьомому небі від щастя. Купуй, купуй, купуй і співом зустрічай усі свої проблеми.

Недбало, з розмахом, він підписав квитанцію за свою кредитну картку, цей тотем племені, не дивлячись на ціну, і переконався, що жінка доставить пальто між дев'ятою і дванадцятою наступного ранку.

Вийшовши з крамниці через вихід на першому поверсі, він на мить подумав про те, щоби піти до контори і вручити подарунки панні Волтон і Оліверу. Але екстаз від витрат, якого він ніколи не відчував і не цінував, охопив його зараз. День був ще у розквіті, а скарби Імперського міста лежали навколо нього, чекаючи на його кредитну картку.

Він наспівував мелодію з мюзиклу «Камелот», згадуючи слова пісні «Хтивий місяць травень»* і наспівуючи їх подумки... «час для всіх фривольних примх, доречних й недоречних...»

Він голосно засміявся, змусивши пару, що проходила повз, поглянути на нього з подивом. Був лише квітень. Не так вже й далеко, подумав він. Через обставини, на які він не мав впливу, він трохи випередив сезон. Куди ж піти, яку крамницю відвідати? Важке рішення. Відлуння пісні в його голові прийняло рішення за нього. Він звернув з П'ятого проспекту і пішов вулицею в бік проспекту Медісон і великого музичного магазину на розі. Музика, що заспокоює неприборкану душу, — наступний пункт у порядку денному. Він не знав, скільки часу провів у магазині, переглядаючи каталог, а продавець, який його обслуговував, ставав дедалі привітнішим, коли він називав назви платівок, які хотів купити — останні квартети;

Бетховен, мій батько, мій брат; Шопен, палкий і легкий на руку поляк, ненависник Русні; Моцарт, той сліпучий фонтан; Ліст, той темний ритор; Брамс, глибоке, величезне зітхання з середини Європи; Малер, Ріхард Штраус, загублений світ Відня; Пуленк, легкий і дзвінкий, якому не віддають достатньої пошани за те, що він написав; tant pis;* Елгар, Айвз, вступайте в ХХ століття, хлопці; Гершвін, дзвінкі, меланхолійні звуки вулиць Нью Йорка; Копленд, аппалачські танці, західні ритми, шалені ритми майя Мексики; Шостакович, Стравінський, чи це була руснява душа? Зверніться до Леніна чи Толстого, щоб вони відповіли. Список ставав дедалі довшим, а продавець — дедалі привітнішим. Ми повинні мати трохи великих солістів, Артура Рубінштейна для початку, Кесалза, Стерна, Шнабеля, навіть якщо це старі записи, Горовіца, Сеговію для фламенко, Ростроповича, щоб порівняти з Кесалзом. Не йдіть ще, молодий чоловіче, ще треба подумати про оперу. Для початку «Фальстаф» Верді, «Cosi Fan Tutte»* і, звичайно, «Чарівна флейта». Я пораджуся з дружиною і завтра завітаю до вас, щоб вибрати ще дещо. Оминіть Вагнера, якщо не заперечуєте. Ну, можливо, «Майстерзінгерів». І не можна забувати про диригентів... Бернштейна, Караяна, Тосканіні. Ви здаєтеся одним із тих молодих людей, які знаються на нових виконавцях, тож я довіряю вам підібрати мені їхні найкращі записи.

Гадаю, молодий чоловіче, на сьогодні досить. Але було б блюзнірством віддавати всю цю чудову антологію звуків старому, скрипучому грамофону у вітальні. Дайте мені послухати одну з новіших моделей. Він прослухав кілька програвачів. Ці розумні японці, кожна з платівок звучала так, ніби оркестр був у кімнаті, чистий, дзвінкий, не по-східному. Він уявив себе сидячим на ганку маленького будинку дядька Б’янчелли в Коннектикуті, сам як сільський джентльмен в елегантному вельветовому жакеті, який за гарантією носитиметься майже вічно, дивлячись на золоту гладь затоки на заході сонця, старіючи під звуки ангельських голосів, тисячі чудових інструментів, що звертаються тільки до його вуха. Програвач, який він вибрав, був не найдешевшим, але й не найдорожчим. Він виписав чек, не звертаючи уваги на суму, і сказав продавцеві, який на той час мріяв стати хоча б віце-президентом корпорації, що володіла крамницею, щоб все було доставлено вранці, і вийшов з крамниці надзвичайно задоволений собою.

Він здивувався, коли вийшов на вулицю. Сонце на небі знизилось, бо вже було за шосту вечора. Нью Йорк скидався на сотню Гранд Каньйонів, розмитих потоком людства, а сонце — на вмираючу зірку, що спускалася на Медовлендс* у Нью Джерсі. Усі великі крамниці вже закрилися на ніч. Але, вибираючи музику, яку він хотів би слухати знову і знову протягом останнього року, він вирішив, що є книги, які зникли з його бібліотеки, але які він хотів би мати з собою в Коннектикуті, а також нові книги, які він ніколи не мав часу прочитати під час свого активного життя. Звичайно, він може змінитися, він може бути приголомшений тим, що витратив сьогодні вдень, повернутися до своєї звичної ощадливості, і в свої похилі роки залишитися лише зі спогадами про книги, які зникли, або про ті, які він позичав у друзів чи публічних бібліотеках і повернув. На щастя, він згадав, що великі книгарні на П'ятому проспекті працюють увесь вечір. Коли він вперше приїхав до Нью Йорка, це було місто для книголюбів, з книгарнями майже на кожній бічній вулиці, великими запиленими крамницями, де старі продавці в окулярах, коли їх просили знайти певний том, відповідали: «А, здається, я знаю, де це можна знайти», — і тоді він йшов між скрипучими полицями і через десять хвилин повертався з якимось шкільним примірником книги Берка «Про примирення з колоніями» або першим виданням «Казармених балад» Кіплінга. Усе найкраще змивається хвилею часу, подумав він, спустошений ностальгією. Вже не буде ніколи, не буде із того, Крук промовив: «Ніколи» і більше нічого.

Не озирайтеся назад. Думайте наперед. Кожне покоління має свої вимоги. Простір став одним із найдорожчих товарів на цьому переповненому невеликому виступі, оточеному водою. «Розпродане» — так можна було б назвати кожне видавництво, з яким він зараз мав справу. Не розповідайте мені сумних цифр про те, що коли помер Скотт Фіцджеральд, жодної його книги не можна було знайти, крім як за завищеними цінами у продавців рідкісних книг, які розміщували оголошення дрібним шрифтом на останніх сторінках журналів «Нейшн» і «Нью Ріпаблік». Не зациклюйтеся на тому, що торішній величезний бестселер вже подрібнили на макулатурний утиль.

І все ж таки, і тут і там можна було знайти скарби. Він складав список у своїй голові, йдучи по П'ятому проспекту. Список став величезним. Зупинившись на світлофорі, він нарешті замислився над тим, чим займався увесь день і чим займався досі. Він будував стіну з речей, постійних або напівпостійних, навколо себе і тих, кого любив по-різному — з Шили, в пальто, яке захищатиме її від вітру протягом багатьох майбутніх зим, панни Волтон, витривалої багаторічної квітки за її столом, яка тепер зігріватиметься протягом багатьох сезонів після його остаточного від'їзду, Олівера, елегантного у своїй куртці для майбутніх святкувань на Довгому острові, з нього самого у своєму вельветовому жакеті, який гарантовано служитиме майже вічно, сотні, тисячі концертів, на прослуховування, повне пізнання та засвоєння яких знадобиться багато років. Книги, які він щойно додав до свого уявного списку, разом із власною переповненою бібліотекою, означали десятки років тихих післяобідніх і вечірніх проведень. Він зневажав смерть, зневажав Заловські, він зробив ставку на майбутнє за кілька годин квітневого дня і йшов до книгарні в піднесеному настрої, навіть посміхаючись собі під ніс від думки, що навіть якщо Заловські якимось чином і зможе заволодіти грошима, які він мав, то їхня сума буде значно зменшена через сьогоднішні покупки.

Важливо, що він не купив телевізор, хоча той, що був у них вдома, був маленьким, випромінював нечітке зображення і частіше ламався, ніж працював. Телебачення не простягалося в майбутнє. Воно було сьогоденням, безпосереднім, залишаючи завтрашній день доступним для всього. Коли він переїде до Коннектикуту, він пожертвує телевізор Червоному Хресту.

У книгарні він спочатку замовив повну збірку поезій Єйтса, на честь пам'яті Моріса Фіцджеральда, щоб Олівер Гебріелсен міг читати їх, коли не буде на модних вечірках у своїй синій куртці. Він вагався, що з того, що було на полицях, могло б бути корисним для панни Волтон. Вона не могла носити кашеміровий светр цілодобово. Він вибрав вірші Емілі Дікінсон — сухі, новоанглійські слова розради через століття від однієї старої діви до іншої, щоб зробити самотні ночі Нью Йорка терпимими для милого і сумлінного духу, замкненого в цій купі жиру.

Перше, що він замовив для себе, було велике двотомне видання повного Оксфордського словника англійської мови мікрошрифтом, до якого додавалася лупа для збільшення слів. Зрештою, виправдовуючи свою екстравагантність, він вважав, що слова були його професією, і якщо щось у цьому столітті можна було вважати постійним, то це була англійська мова.

Потім він замовив гарний примірник Біблії короля Джеймса з великим, елегантним шрифтом. Його власна була пошарпана і зношена, сторінки пожовкли, а шрифт з кожним роком здавався все меншим і меншим.

Потім, у безладному пориві, він замовив «Дон Кіхота», збірку есе Ральфа Волдо Емерсона, «Щоденники Гонкурів», «Втрачений рай» Мілтона, «Ніколаса Ніклбі», «Братів Карамазових», «Бунт мас» Ортеги, Одена, «Загиблих конфедератів» Лоуелла,* величезну біографію Роберта Е. Лі, написану Фріменом, і для рівноваги мемуари генерала Гранта, будь-яку книгу, в якій були «Тамберлейн» і «Доктор Фаустус» Марлоу (безверхі вежі Іліона — солодка Хелено, безсмертним зроби мене своїм поцілунком)*, з сумом думаючи про те, як слово «безверхі»* використовується в наш час. Після цього — поезію Юго і Рембо французькою мовою. Довгі години занурення в нову мову, якою він насправді не розмовляв з останнього курсу коледжу. Хто знає — може, він і Шила захочуть поїхати в подорож взимку, коли клімат на морському узбережжі буде нестерпним. «Лондонські щоденники» Босвелла теж будуть своєрідною подорожжю.

За винятком Юго і Рембо, більшість книг він купував раніше або позичав їх у бібліотеках, або позичив друзям, які обіцяли повернути їх, але забули це зробити. Треба збирати минуле — дорогоцінний багаж.

Список, який він передав продавцю, що чекав на нього, зрештою розрісся до понад ста назв. Це була лише крапля в безмежному морі літератури, що охоплювало період від грецьких драматургів до Сола Беллоу. Він сказав продавцю, що, можливо, завітає завтра і замовить ще. Нехай захоплення триває. Дорога пані Женев'єва Долджер, яка своєю «Поховальною піснею» зробила можливим цей день. Благословімо її сентиментальне серце домогосподарки, нехай усі її пироги виходять хрусткими і смачними. Нехай Заловські прокляне, коли його мрії про нечесно нажиті багатства, які він, мабуть, тепер вважав своїм законним спадком, дрібніють і тануть. Нехай його голос скиглить від жебрацтва, замість того, щоб глузувати в погрозах. Стоячи біля столу продавця і переглядаючи довгий список книг, які тепер стануть його власністю, Деймон майже радісно вирішив, що відключить автовідповідач, сам буде відповідати на телефонні дзвінки, спокійно погодиться зустрітися із Заловські, коли той зателефонує наступного разу, і без страху та з презирством піде на зустріч із ним, незалежно від часу та місця. Цього дня він купив амулет, оберіг, який захищатиме його. Він розумів, що це нерозумно, але так він відчував і був готовий діяти відповідно до цього.

Він попросив продавця упакувати книги для Олівера і панни Волтон у подарункову упаковку. Інші книги він зберігатиме у коробках у зачиненому приміщенні в підвалі, де вони припасали свої речі. Він не відкриватиме коробки, поки вони не переїдуть до Коннектикуту. Інакше Шила плакала б від відчаю через величезний додатковий безлад, який вони створили б у квартирі.

Він вийшов з крамниці, радіючи перспективі читання, яке чекало на нього попереду, і вже збирався повернути до центру міста, щоб повернутися додому, коли йому спало на думку, що, хоча вдень він подбав про душу, він знехтував плоттю. На проспекті Медісон був чудовий магазин вин і алкогольних напоїв, який він відвідував у особливих випадках, оскільки там був найширший вибір пляшок у Нью Йорку, і він поспішив туди, щоб встигнути до закриття крамниці. Усередині він переглядав полиці, читаючи великі назви на етикетках: Montrachet, Chateau Lafite, Chateau Mouton-Rothschild, La Tache, Gorton Charlemagne, Möet-Chandon, Dom Perignon, Chateau Petrus, Chateau Margaux. Ці назви дзвеніли в його голові, як весільні дзвони.

Так, молодий чоловіче, ви можете прийняти моє замовлення. Ящик цього, ящик того, три ящики «Лафіта». Я знаю, що воно буде готове до вживання не раніше ніж через вісім років. У мене немає відповідного льоху для зберігання в місті, але ви можете тримати його на своєму складі, поки я не буду готовий. Я збираюся незабаром переїхати до свого будинку в Коннектикуті, там є чудовий льох. О, а чи не буде важко, а то і незаконно, перевозити вино або міцні напої через державні кордони? Не має значення. Коли настане час, я найму вантажівку «Ю-Хол»,* щоб покласти туди ящики, з якими одночасно перевозитиму багато книг, картин та інших речей, тож не передбачаю жодних проблем. І я думаю, що у вас є шампанське в холодильнику, я візьму дві пляшки «Мумма»,* будь ласка, ретельно їх загорніть, я візьму їх із собою зараз.

Він розмашисто підписав чек на дві тисячі шістсот сімдесят три долари і сорок центів і вийшов з крамниці, додавши холодні пляшки шампанського до пакунків, що містили подарунки для Олівера і панни Волтон, подарунки, з врученням яких йому доведеться почекати до завтра, оскільки контора вже має бути закритою. Оскільки він був обтяжений, прогулянка до центру міста була б виснажливою, тому він окликнув таксі. Шампанське все ще буде мати потрібну температуру, коли він відкриє першу пляшку для себе і Шили.

Відчинивши двері квартири, він крикнув: «Шила!», але відповіді не почув. Світло у передпокої було увімкнене, і, коли він поклав пакунки, він побачив записку, написану почерком Шили, на маленькому столику.

«Любий Роджер», - він прочитав, - «мати перенесла інсульт і знаходиться у важкому стані. Я поїхала до Берлінтона, де вона лежить у лікарні. Я намагалася зателефонувати вам в контору, але о четвертій годині, коли ви все ще не повернулися, мені довелося бігти, щоб встигнути на літак. Олівер хоче, щоб ви залишалися з ними, поки я не повернуся, або, якщо вам це не підходить, він приїде і залишиться з вами в квартирі. Будь ласка, не будьте упертим. І, будь ласка, не придумайте приїхати до мене. Лікарня з вмираючою старенькою, яка навіть у найкращі часи не хотіла б вас бачити, — це не те місце, де вам зараз слід бути. Крім того, я подзвонила сестрі, і вона теж буде там зі своїм похмурим чоловіком, а я знаю, як ви до них ставитеся. Вона сказала мені, що сестра мами, тітка, яка є матір'ю Джан-Луки, теж буде там, а це зустріч, якої я хотіла б уникнути, і вам, безумовно, не варто бути в клопоті з нею. Просто зателефонуйте мені в готель «Холідей» у Берлінтоні, щоб я знала, що з вами все гаразд. І помоліться за матір.

З любов'ю, Шила»

Він повільно поклав записку, і піднесення, яке відчував увесь день, зникло, поступившись місцем почуттю провини. Поки він витрачав гроші, як п'яний техаський нафтовик, чия свердловина щойно фонтанула нафтою, Шила потребувала його, а він не був поруч. Він не любив стареньку, і вона, безсумнівно, ніколи не любила його, але він не хотів, щоб вона померла. Він не хотів, щоб хтось помер. Або щоб хтось, особливо Шила, зіткнулася зі смертю цього тижня.

Він зайшов у вітальню і увімкнув світло. Побачивши, що автовідповідач відключений, згадав, що сам вирішив відключити його, як тільки повернеться додому. Телепатія. Він важко сів і втупився в телефон. Він підбурював його задзвонити. Але той не задзвонив.

Він простягнув руку, підняв слухавку, набрав номер оператора і попросив інформаційну службу у Вермонті надати йому номер готелю «Холідей» у Берлінтоні. Це була неправильна назва для готелю, в якому залишалися чекати, щоб дізнатися, чи виживе ваша мати, чи помре. У минулі часи американці були більш вправними у назві місць — Могильний камінь, Арізона;* Долина Смерті; Смішлива Вода. Мова, як і багато іншого, занепадала.

Шила здавалася спокійною, коли підняла слухавку. Вона вже побувала в лікарні, сказала вона, і щойно повернулася в готель, щоб зареєструватися і перекусити. Стан її матері був стабільним.

- Що б це не означало, — додала Шила. - Її ліва сторона паралізована, вона не може говорити, і я не знаю, чи впізнала вона мене взагалі. Не думала, що вегетаріанці можуть мати інсульти. -Вона гірко засміялася. - Даремно їла всю ту траву.

— Шила, дорогенька, — сказав Деймон, — ви впевнені, що не хочете, щоби я приїхав до вас?

— Абсолютно впевнена, — твердо відповіла Шила. — Ви вже дзвонили Оліверу?

— Ні. Я щойно зайшов до квартири.

— Ви подзвоните йому?

— Так.

— Ви не залишитеся самі в квартирі сьогодні вночі?

- Ні. Обіцяю.

- Роджере... - Вона завагалася.

- Що таке?

- Сьогодні я снідала з Олівером... - Вона замовкла, ніби не знаючи, як продовжити.

- Так? - Деймон зрозумів, що, незалежно від того, про що вони говорили під час ланчу, вони з Олівером обговорювали його.

- Він випадково побачив ваш блокнот, Роджере, — сказала Шила. — Ви залишили його відкритим на столі.

- І що з того? - Він не міг злитися. Він і Олівер постійно ненавмисно підходили до столів одне одного.

- Він був відкритий, і він побачив початок ваших двох списків — особистих ворогів і професійних ворогів. Він зміг розібрати тільки одне ім'я. Махендорф. Я можу здогадатися, чому ви почали цей список, але ...

- Я поясню, коли побачу вас, найдорожча, — лагідно перебив Деймон.

- Я хочу вам сказати, я мушу вам сказати, що Олівер і я почали складати свій власний список. Мені неприємно робити це по телефону, але хто знає, може, завтра буде вже запізно...

- Я думаю, я охопив позиції майже повністю, — сказав Деймон, шкодуючи, що не поклав слухавку раніше. - Я не думаю, що ви чи Олівер могли б...

- Ви думали про Джан-Луку? — перервала його Шила. - Його мати тут, і я запитала про нього. Він зник з поля зору. Наскільки відомо, він мертвий. Але все одно...

- Я буду шукати Джан-Луку, якщо він колись з'явиться, — промовив Деймон, бажаючи закінчити розмову.

- Ще одне, — наполягла Шила. - Олівер розповів мені про того пана Гіллеспі, який збожеволів...

- Він з того часу не повертався, — нетерпляче відказав Роджер. - Насправді, я маю відчуття, що ніхто, ніхто з тих, про кого ви з Олівером думали, ніхто з тих, кого згадав я, не має жодного значення. Можливо, ніхто не має значення, або це хтось зненацька, хтось, хто... - Він трохи запнувся. - Ну, важко висловити словами — хтось невідомий, випадковий злий дух, і ми можемо дізнатися про це завтра, а може, ніколи. Дорогенька, — провадив він, — у вас і так вистачає турбот. Забудьте про це на якийсь час. Будь ласка.

- Гаразд, — сказала вона. - Тільки ще раз пообіцяйте мені, що сьогодні вночі не залишитеся самі.

- Обіцяю. І ще одне...

- Що саме? - Шила звучала наляканою, ніби це «ще одне» виявиться черговим ударом.

- Я кохаю вас, — виголосив Деймон.

- О, Роджере, — уривчасто мовила Шила, — я поклялася не плакати. - На добраніч, мій дорогенький. Бережіть себе.

Деймон поклав слухавку, заплющив очі і подумав про злу стару вегетаріанку, яка ніколи його не любила, а тепер лежала вражена, нарешті безмовна, на лікарняному ліжку. Це був невдалий місяць. Неприємності сипалися одна за одною. Він згадав французьке прислів'я «jamais deux sans trois».* Ну, у Шили і в нього вже було дві. Будьте готові до третьої. І чому тільки дві без трьох? Чому не три без чотирьох? Десять без двадцяти?

Він розплющив очі, похитав головою, щоб позбутися подальших жахливих роздумів. Він був вдячний Шилі за те, що вона не дозволила йому приїхати до неї, позбавивши його від болота сімейного горя, червонопикої сестри з похмурим чоловіком, плачучої тітки, сина якої він скинув зі сходів.

Він згадав смерть свого батька, яка сталася відразу після війни в лікарні в Нью Хейвені. Змарніла рука, яка шукала руку Роджера, останній зв'язок із родиною, що розпадався. Ну, якщо Шила була в гостях у родичів, вирішив він, то це був хороший час і для нього, щоб теж їх відвідати.

Він набрав номер Олівера Гебріелсена.

— Боже, — стурбовано вигукнув Олівер, — де ви, в біса, були?

— Неподалік, — відповів Деймон. — Мав кілька справ.

— Ви знаєте про матір Шили...

- Так. Я щойно розмовляв із Шилою. Стан її матері стабільний.

- Хочете приїхати сюди? — запитав Олівер. - Або хочете, щоб я приїхав до вас?

- Ні те, ні інше.

- Роджере, — благально промовив Олівер, — ви не можете залишатися сьогодні вночі вдома самі.

- Я не залишатимуся, — відказав Деймон. — Я виїжджаю з міста на кілька днів.

- Ви не хочете сказати мені, куди ви їдете?

- Ні, — відповів Деймон. - Продовжуйте працювати в конторі. Я зв'яжуся з вами.

Він поклав слухавку. Оліверу доведеться почекати на свою синю фланелеву куртку.


РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ


Наступного ранку він прокинувся рано і з мотелю, розташованого неподалік від вузлової станції «Фордс Джанкшн», відразу поїхав на цвинтар. Цвинтар межував з залізничною колією на Нью Йорк, Нью Хейвен і Хартфорд з одного боку і однією з двох головних вулиць з іншого. Він був добре доглянутим, але через своє розташування між комерційними і транспортними об'єктами не являв собою прикрасою міста, хоча його мешканці не висловлювали жодних відомих скарг. З часу останнього візиту Деймона на похорон батька населення міста значно зросло.

На сімейній ділянці Деймона стояли три надгробки, і було відведено місце для четвертого, для нього самого. Його батько був турботливим і люблячим сім'ю чоловіком. Деймон дивився на три могили — своєї матері, брата Дейві та батька, зелені від квітневої трави. Деймон не був на похоронах матері, бо вона померла, коли він був у морі. Батьки вирішили, що він був занадто молодий, щоб бути присутнім на похоронах брата.

На цвинтарі не було інших Деймонів, бо його батько іммігрував до Фордс-Джанкшн з Огайо ще молодим.

Якби Деймона запитали, чому він прийшов сюди сьогодні вранці, після стількох років, відколи востаннє відвідував родинні могили, йому було б важко висловити відповідь. Він знав, що це якось пов'язано з повторюваними снами, які він останнім часом бачив і в яких зображувався його батько, і в його віці було більш-менш природно думати про смерть і останнє місце спочинку, але його рішення орендувати машину і поїхати до Фордс Джанкшн напередодні ввечері після телефонної розмови з Шилою було майже автоматичним, інстинктивним. Тепер, коли він був там, віддаючи шану людям, яких колись любив, він відчув полегшення напруги, меланхолійне, але не сумне відчуття спокою, яке не порушували ні стукіт поїзда, що їхав на південь до Нью Хейвена, ні звуки роботи та розмов з сусідньої ділянки, де двоє чоловіків копали нову могилу, ні запах свіжої землі, що нагадував весняний запах суглинку, який кидав виклик смерті або, принаймні, робив її стерпною.

Троє добрих людей, які належали йому: його батько, лагідний, чесний і працьовитий; його мати, опора, на яку завжди можна було покластися; його брат, занадто молодий, щоби нагрішити. Родина, родина...

Так, це була хороша ідея — поїхати з Нью Йорка до рідного дому, щоб поспілкуватися з єдиною родиною і на власні очі переконатися, що їхні скромні могили залишилися гідним і належним притулком для цих бездоганних і улюблених душ.

Наступного дня після прослуховування «Реквієму» Моцарта він знайшов слова меси. Він мав хорошу пам'ять, а його шкільні знання латини були достатніми, щоб запам'ятати першу частину. Він промовив її подумки над надгробками.

«Requiem aeternam dona eis, Domine,

et lux perpetua luceat eis.

Te decet hymnus, Deus, in Sion,

et tibi reddetur Votum in Jerusalem.

Exaudi orationem meam,

as te omnis caro veniet».*


Він пропустив повторення перших трьох рядків меси і прошепотів останні дві похмурі, гучні фрази — «Kyrie eleison, Christe eleison».

«Шануй свого батька та матір свою, як наказав був тобі Господь, Бог твій, щоб довгі були твої дні, і щоб було тобі добре...»!*


З почуттям сорому за те, що він так багато років залишав їх догляд іншим, він вийшов з цвинтаря, знайшов неподалік квітковий магазин, купив кілька гілочок ранньоквітучого білого бузку і повернувся на ділянку, де обережно поклав ароматні тендітні квіти біля трьох каменів. Спочивайте, лагідні душі, подумав він, і заступіться за мене...

«Щоб було тобі добре...»

Неможливо запобігти прояву деякої форми егоїзму навіть у найпобожніших вчинках.

Останній раз озирнувшись назад, він покинув цвинтар і повільно поїхав на орендованому автомобілі через місто.

Занурений у минуле, він вирішив відвідати місця свого радісного дитинства та юності, старий чоловік, що живить джерела пам'яті, згадуючи часи, коли він був безтурботним і неушкодженим, щоб на один день врівноважити розквіт та ерозію віку. Він вирішив поїхати до їхнього старого будинку, де він народився і де прожив вісімнадцять років, перш ніж пішов до коледжу, і де він більше ніколи не жив. Він прогулювався повз середню школу, яку відвідував, згадав уроки латини, вірші з «Стародавнього моряка»,* які читав вголос вчитель англійської мови, випускний бал, де він вперше танцював з дівчиною, футбольне поле, де в прохолодних жовтневих післяобіддях вболівав за команду... Можливо, подумав він, я загляну в телефонний довідник і перевірю, чи хтось із друзів, яких я вважав товаришами на все життя, але незабаром забув, все ще мешкає в цьому місті.

Тепер про живих, подумав він, або про тих, хто ще живий. Він повернувся до готелю і, відклавши сніданок, зателефонував до готелю «Холідей» у Берлінтоні.

Голос Шили у телефонній слухавці був серйозним.

- Вона все ще в тому ж стані. Лікар каже, що це хороший знак. Лікарі... - Вона зітхнула. - Ми чіпляємося за їхні слова, намагаємося інтерпретувати їх у найкращому світлі, віримо в них. Це не їхня провина, але від цього нікуди не дінешся. А як у вас справи? Як ви?

- Прекрасно, — відповів він.

- Олівер з вами?

- Ні. Вчора ввечері я поїхав до Фордс Джанкшн. Я в мотелі там. Я подумав, що буде корисно вибратися з Нью Йорка на кілька днів.

- Фордс Джанкшн, — повторила вона майже докірливо. - Хіба вам й без цього не вистачає спогадів про ці дні?

- Я провів дуже плідний ранок, — відказав він. - Повірте мені. Це виявилося дуже гарною ідеєю.

- Сподіваюся, що так, — вона звучала сумнівно. - Послухайте, — сказала вона, — я не можу бути далеко від школи більше ніж пару днів. Залишайтеся там, де є, або блукайте, де забажаєте. Тільки не повертайтеся до Нью Йорка, поки я теж не зможу повернутися туди. Я тут подумала... наступного тижня починаються Великодні канікули, і ми можемо поїхати в Олд Лайм, розбити там табір і відпочити разом, не бачачи ні душі протягом десяти днів або близько того. Нам обом не завадить відпустка, а якщо з матір'ю щось трапиться, то Берлінтон не так вже й далеко. Вам це не здається гарною ідеєю?

— Ну... — Він почав щось говорити про роботу, але Шила перервала його.

- Подумайте про це, – промовила Шила. – Не треба вирішувати зараз. Зателефонуйте мені завтра вранці, і ми ще поговоримо про це. Я пообіцяла лікарю, що буду в лікарні до десятої. Будь ласка, бережіть себе, мій любий. І дайте спокій своїм померлим.

Спочатку він поїхав до будинку, де народився і де жив до того, як пішов до коледжу. Повернувши на знайому вулицю, він сповільнив хід, проїжджаючи повз старий будинок Вайнстінів. Як і інші будинки, розташовані за охайними газонами, всі вони були обшиті дошками або гонтом, скромні та старомодні, з затишною верандою та вікторіанськими орнаментами для оздоблення. Але для Деймона він мав особливе значення. Манфред Вайнстін, його одноліток, був його найближчим другом з дитинства, поки вони не розлучилися, щоб вступити до різних коледжів. Манфред був одним з найкращих спортсменів у місті, зіркою бейсбольної команди школи. Він був повновидим і оманливо м'яким на вигляд, з світлим волоссям, кирпатим носом і рожевою, дитячою шкірою, яка навіть після післяобіднього перебування на сонці ніколи не засмагала. Його голос був глибоким і несумісним з його віком гучним, і під час ігор його було чутно крізь галас натовпу, коли він підбадьорював пітчера. Він був досить хорошим учнем, любив читати, переважно Дюма і Джека Лондона, але фанатично прагнув вдосконалити себе як бейсболіста. Як хороший друг, Деймон, який сам не був великим спортсменом, проводив довгі післяобіддя, відбиваючи йому м'ячі, які Вайнстін витончено ловив, аж поки вони не ставали єдиними фігурами, що рухалися на безлюдному майданчику, коли над містом опускалися сутінки. Серед його друзів впевнено передбачалося, що Вайнстін потрапить до вищої ліги. Тепер Деймон усвідомив, що ніколи не бачив імені Вайнстіна в результатах матчів Національної або Американської ліги в газетах, і замислився, що ж пішло не так.

Вайнстін навчався в коледжі «Арнольд» в Нью Хейвені, який готував студентів до кар'єри викладачів фізичного виховання. Деймон, який вже планував підкорити Бродвей як актор, навчався в «Карнегі Тек», де була високо оцінена театральна школа. Влітку Манфред грав у сутінковій лізі на Кейп Коді, яка залучала гравців з коледжів Нової Англії, а Деймон отримував роботу в різних літніх театрах під час їх турне.

Коли спалахнула війна, Манфред вступив до морської піхоти, а Деймон обрав торговий флот, оскільки його родина вже перебувала у скрутному фінансовому становищі, і гроші, які він міг заробити як торговий моряк, були необхідні, щоб утримати батька і матір на плаву. Коли він повернувся до Фордс Джанкшн на похорон батька, Деймон дізнався, що Манфред був важко поранений на Окінаві і все ще лікувався у військово-морському шпиталі.

Споглядаючи будинок Вайнстінів, повільно проїжджаючи повз нього, Деймон відчув гострий жаль, що близькій дружбі дитинства, через випадковість часу і географії, було дозволено зникнути. Він не знав, що Манфред зробив зі своїм життям, чи навіть чи він живий чи мертвий, і він замислювався, чи впізнали б вони один одного, якби стикнулися на вулиці.

Швидкий молодий шортстоп* був не єдиним мешканцем будинку, який його цікавив. Сестра Манфреда, Елсі, яка була на рік старша за свого брата, була першою дівчиною, з якою Деймон переспав, коли їй було вісімнадцять, а Деймону сімнадцять. Вона була милою дівчиною з блакитними очима і світлим волоссям, трохи пухкенькою, як і її брат, але привабливою. Вона була сором'язливою, романтичною дівчиною, хоча її трохи вигнутий, тонкий довгий ніс надавав їй екзотичної, майже суворої краси, і вона здавалася старшою за свій вік. Вона була однією з найкращих учениць у школі, поглинала книжки і допомагала братові та Деймону готуватися до іспитів з історії, яка була її найсильнішим предметом. Вона довірилася Деймону, що хоче навчатися в Сорбонні в Парижі і подорожувати Європою, щоб побачити місця, про які читала — Agincourt, Поле Золота,* поля битв Наполеона, церкву в San Juan de Luz, де Анрі IV одружився з принцесою Іспанії і де помер Веласкес. Деймон був закоханий у неї з десяти років і був вражений своїм щастям, коли вона вперше поцілувала його, а згодом дозволила йому кохатися з нею.

Як і Деймон, вона була незайманою, і їхній любовний зв'зок був незграбним і коротким. Він був коротким, тому що після другого разу, коли вони поспішно кохалися, бо були в його кімнаті і він не знав, коли повернуться його батьки, Деймон, недосвідчений і сором'язливий, маючи лише найбільш туманне уявлення про те, яких запобіжних заходів вживала Елсі, запитав, що вона буде робити, якщо дізнається, що вагітна.

- Я вб'ю себе, — спокійно відповіла вона.

Згадуючи той день, Деймон міркував про круті зміни в звичаях і нормах поведінки підлітків, які охопили Америку з часів його навчання у школі. У нього не було власних дітей, якщо не брати до уваги сина Джулії Ларч, але серед своїх друзів, які мали підлітків, він чув про те, як хлопці, які ще не досягли віку, коли можна голосувати, приводили дівчат додому на вихідні, у присутності їхніх батьків, і про матерів, які дарували своїм дочкам протизаплідні пігулки в день їхнього п'ятнадцятиріччя. Він не знав, чи ця зміна була на краще чи на гірше, чи кохання у довгостроковій перспективі виграла чи програла від цього, але він сумнівався, що якась вісімнадцятирічна дівчина сьогодні оголосила б про своє рішення покінчити з собою через вагітність.

У всякому разі, наляканий її словами, він більше ніколи не торкався Елсі, і після того, як вона закінчила середню школу на рік раніше за нього і поїхала з міста на літню роботу в Бостон, а потім до коледжу, вони більше не бачилися. Манфред ніколи не натякав, що знав про любовний зв'язок між своїм найкращим другом і своєю сестрою, і Деймон, проїжджаючи повз будинок, який знав так само добре, як і свій власний, замислився, чи Манфред мовчав через незнання чи через тактовність.

Звиклий до постійних змін ландшафту та якості районів Нью Йорка після війни, Деймон дивувався, як ця вулиця залишилася такою самою, тихою, з атмосферою, яка, здавалося, була такою ж сто років тому, як і сьогодні, і, ймовірно, буде такою ж ще сто років. Єдина відмінність полягала в тому, що з часу його останнього візиту дерева вздовж бордюрів значно виросли, але коли він під’їхав до свого будинку, той був майже таким, яким він його пам'ятав, за винятком того, що востаннє, коли він його бачив, під час похорону батька, він був пофарбований у білий колір, а тепер був темно-коричневим з червоними віконницями. Його батько залишив йому цей будинок за заповітом, але сума запозичених грошей на нього була настільки високою, що Деймон, який на той час ще намагався закріпитися в театрі в Нью Йорку, розумів, що навіть за рахунок доходу, який він міг би отримати, здаючи будинок в оренду, він не зміг би сплачувати щорічні платежі. Він продав будинок і на отримані гроші зміг виплатити останні борги батька.

Роки, що передували смерті його батька, не були благополучними для хворого старого, і його спроби зберегти свою справу з виробництва іграшок у сусідньому Нью Хейвені, куди він щодня їздив протягом багатьох років, вичерпали всі його запаси. Коли він помер, він був без гроша в кишені.

Деймон зупинив авто, вийшов і подивився на будинок. Газон був доглянутим, а на ганку стояли дитячий візочок і велосипед.

Кожні два роки він допомагав батькові вибілювати весь будинок і сарай у задньому дворі, де батько виготовляв іграшки, які він сам проектував: маленькі моделі кінних возів, всі ремені ретельно вирізані зі шкіри в масштабі, з крихітними латунними пряжками, металеві моделі старовинних локомотивів на пружинному приводі, з вугільними тендерами і вагонами, маленькі коники-гойдалки, олов'яні солдатики в уніформах часів Революції та Громадянської війни, з рушницями і кінною артилерією.

Його батько був вправним в рукоділлі і мав скромні амбіції, і якщо в кінці, лежачи на смертному одрі, він сказав Деймону, що змарнував своє життя на дрібні майстрування, Деймон згадував години, які він проводив, задоволено насвистуючи в сараї, різьблячи по дереву і делікатно розфарбовуючи мініатюрні уніформи.

Всередині будинок завжди був таким же геометрично охайним, як і зовні, а також територія навколо нього. Його мати була скрупульозною господинею, і хоча вона три дні на тиждень проводила в маленькій конторі поруч із робочою кімнатою в Нью Хейвені, переглядаючи бухгалтерські книги, перевіряючи рахунки та відправляючи листи, будинок завжди був солодко пахким і був бездоганно чистим. Згадуючи сувору охайність Нової Англії, в якій він виріс, Деймон мимоволі посміхнувся, уявивши, як би жахнулася його мати, побачивши запилені книги та платівки, в яких занурився її син у свої останні роки.

Він придушив бажання вийти з автомобіля,* постукати у вхідні двері, представитися і подивитися, хто там зараз живе, і, можливо, зазирнути всередину. Ностальгія могла занадто легко розчинитися в мазохізмі, а він не був мазохістом. Коли він вже збирався завести авто, вхідні двері відчинилися і звідти вийшов темноволосий хлопчик. Він був одягнений у вельветові штани та бавовняний светр і тримав у руках бейсбольну рукавичку. Деймон пильно вдивлявся у нього. Це міг бути той самий хлопчик, якого він бачив, коли той бігав між таксі на Шостому проспекті, або близнюк хлопчика з фотоальбому, який був ним самим. Хлопчик вивів велосипед з ганку, сів на нього, кинув цікавий погляд на Деймона, що сидів у припаркованому авто, і поїхав.

Деймон похитав головою, роздратований на себе і до витівок, які з ним витворяли час і пам'ять. Він запустив двигун і розвернув авто у напрямок, звідки приїхав.

Томас Вулф був неправий, коли писав, що не можна повернутися додому, подумав Деймон. Вулф повернувся додому, але вже після смерті. Повернутися додому можна, але розумніше цього не робити.

Повільно їдучи вулицею, він побачив чоловіка приблизно свого віку, який копав клумбу перед будинком Вайнстінів. У чоловіка було рідке сиве волосся, а дитяча пухкість перетворилася на твердий жир навколо талії, але Деймон впізнав його навіть з відстані двадцяти ярдів. Це був Манфред Вайнстін.

Деймон завагався, перш ніж натиснути на гальма. Що вони могли сказати один одному після стількох років? Чи зрадили дорослі чоловіки невисловлені обіцянки, які пов'язували двох хлопчиків? Чи будуть вони обоє збентежені, засоромлені, розчаровані один одним? Вони розлучилися невимушено на наступний день після випускної церемонії в школі. «Побачимося. Будьмо на зв'язку. Удачі». «Так». Те, що на перший погляд здавалося тимчасовим літнім розставанням, розширилося, поглибилося, перетворилося на прірву, геологічний розлом, безодню. Деякі безодні, мабуть, краще не перетинати.

Деймон попередньо натиснув на педаль гальма. Він зняв ногу з педалі, щоби почати прискорюватися. Але було вже запізно.

- Святий Боже! - Це був Манфред Вайнстін, який крокував до нього, все ще тримаючи лопату. - Роджер Деймон!

Деймон вийшов з авта, і вони на мить завмерли, дивлячись один на одного і безглуздо посміхаючись. Потім вони потиснули один одному руки. Вайнстін кинув лопату, і вони обійнялися, чого ніколи не робили, коли були хлопцями і молодими чоловіками.

- Що ви тут робите? — запитав Вайнстін.

- Я приїхав відвідати вас, — відповів Деймон.

- Все той самий грьобаний старий брехун, — зробив висновок Вайнстін. Його голос був як і раніше глибоким і гучним, і Деймон сподівався, що поблизу не було сусідів, трохи приголомшених, почувши, як Вайнстін привітав свого друга дитинства. - Я поставив каву на плиту. Заходьте. Нам з вами є про що поговорити.

Вони сиділи за витертим дерев'яним столом у кухні будинку Вайнстінів, де мати Вайнстіна, висока, повна жінка, яку Деймон пам'ятав як завжди одягненою в накрохмалений синій фартух, облямований білим мереживом, годувала їх молоком і печивом, коли вони приходили після гри в бейсбол у другій половині дня. Тепер вони пили каву з кухлів, налиту з кавника, який Манфред Вайнстін тримав теплим на задній частині печі. Він жив сам. Поки Вайнстін після війни лежав у лікарні, його батько продав магазин одягу, в якому Манфред працював після закінчення коледжу.

Деймон перервав потік спогадів.

- Чому ви продавали краватки та смокінги? — запитав він. - Я думав, ви збиралися стати бейсболістом.

- Я теж так думав, — з сумом відповів Вайнстін. - Мною цікавилися скаути старих «Бруклін Доджерс» і «Ред Сокс». А потім я зробив дещо дурне.

- Це не схоже на вас.

- Це ви так думаєте. Я міг би побудувати хмарочос зі своїх помилок. Як і всі інші, мабуть.

- Що ви зробили?

- Я грав у своєму останньому сезоні в «Арнольді». Ми вели з рахунком сім-три, гра була зроблена, і всі розслабилися, крім вашого завзятого друга Манфреда. М'яч полетів далеко вправо від мене, але занадто далеко для третього бейсмена, і я кинувся за ним і зумів його зловити, але втратив рівновагу, і це був довгий і важкий кидок до першої бази. Мені слід було просто потримати м'яч і дозволити тому хлопцеві зробити свій нікчемний удар в полі, це нічого б не означало. Натомість я, як ідіот, зробив кидок усім своїм тілом, і в той момент, коли я відпустив м'яч, я відчув і почув, як щось клацнуло в моєму плечі. Ось так і закінчилася кар'єра. За одну секунду. - Він зітхнув. - Кому потрібен шортстоп із мертвою рукою? Замість того, щоб грати у Світовій Серії, я, як ви сказали, закінчив тим, що продавав краватки та смокінги шмаркачам з Єлю. Як казав мій батько, людина має їсти. Він повний таких мудрих висловів. - Вайнстін посміхнувся. - У будь-якому разі, я радий, що він живий, мешкає в Маямі, йому майже дев'яносто років, він веселий вдівець серед гериатричних дам, моя мати вже померла, але він і досі надсилає мені прості філософські перли з Сан Белту. Після війни я одружився, і це був досить вдалий шлюб, як для шлюбу. Моя дружина була хорошою домогосподаркою і не сварилася, або я вже не пам'ятаю, чи сварилася вона, і вона народила мені двох чудових дітей, хлопчика і дівчинку, які зараз вже дорослі і працюють у Каліфорнії. Давайте змінимо тему, — різко мовив він. — Я роками навіть не згадував ту секунду в Нью Хейвені. Я знаю про вас. Я читав той дрібок у газетах про вас. Ви зараз на вершині успіху, чи не так?

- На середньо-високій, — відповів Деймон. - Гарна дружина. Друга. Одна помилка, і після неї я став обережним. Дітей немає. - Потім, згадавши Джулію Ларч, додав: - Наскільки я знаю.

- Мені слід було приїхати до вас після виходу тієї статті, — промовив Вайнстін.

- Шкода, що не зробили цього. Заради старих часів.

- Старі часи. Минули за мить. - Вайнстін на мить заплющив очі, а потім махнув рукою, ніби щоб розігнати уявне павутиння. - Я чув, що коли ви приїжджали до міста на похорон батька, — зізнався він, — ви питали про мене, і я думав написати вам, але був надто зайнятий у намаганні вижити, роблячи щось інше.

- Як довго ви пробули у шпиталі?

- Два роки.

- Господи Боже.

- Це було не так уже й погано, — відказав Вайнстін. - Ніхто в мене не стріляв, і я займався самоосвітою. Мені не було чим зайнятися, тож я читав усе, що потрапляло мені до рук.

Деймон подумав, що він виглядає старим, з важкими зморшками на обвислому обличчі. Веселого шортстопа давно не було.

- Морські піхотинці... — Вайнстін звучав сумно. - Я вступив до лав армії в перший тиждень після Перл Харбора. Я продавав костюми в магазині свого батька в Нью Хейвені і не думав, що це те місце, де варто бути, коли американці збираються воювати з нацистами. - Він гірко посміхнувся. - Я ніколи не бачив німців. Все, що я бачив, так це багато маленьких жовтих облич. Єврейська справа... - Він скривився. - Показати гоям, що євреї мають яйця, навіть якщо це означає, що їх відстрелять. Можливо, ізраїльтяни трохи зменшили напругу. - Він знизав плечима. - Ніколи не знаєш, правильну річ робиш, чи неправильну. Я став сержантом-артилеристом. Десь у будинку є бронзова зірка. Думаю, я отримав її за те, що залишився живим. - Він тихо засміявся. - Коли я нарешті вийшов зі шпиталю, робота продавцем у чужому магазині чоловічого одягу не дуже мене приваблювала. Мій друг з мого підрозділу був копом у поліції Нью Хейвена і вмовив мене приєднатися. Це було непогане життя. Воно мало для мене особливе значення. Я не хочу звучати як Джордж Вашинтон або адмірал у відставці з кров'ю в очах, але борються за свою країну різними способами. Можливо, я сентиментальний, але коли ризикуєш своїм життям, то приймаєш на себе певну відповідальність. Якщо ця країна зазнає краху, то це буде через беззаконня. Пограбування серед білого дня, расові заворушення, вбивства, політики, які крадуть направо і наліво, цілі квартали, що спалахують заради страховки, діти, які грають у ковбоїв та індіанців із «спеціальними пропозиціями суботнього вечора»,* купують наркотики фунтами, а потім горлають про призов,* Національна Стрілецька Асоціація, яка дбає про те, щоб кожен нервовий ідіот мав арсенал, захований вдома, люди, які керують автомобілями, ніби вони індіанці апачі на тропі війни. - Його гарчання лунало вже по всьому старому будинку. - Я деякий час працював у дорожній поліції, і коли я зупиняв людей, які їхали по місту зі швидкістю 90 миль на годину, і нагадував їм, що в Коннектикуті обмеження швидкості становить 55 миль на годину, вони дивилися на мене так, ніби я щойно сказав їм, що їхні матері шльондри, і вони робили все, крім лінчування губернатора, бо думали, що обмеження швидкості було його ідеєю і що він образив честь держави, бо раптом він мав найнижчий рівень ДТП в Америці». Він засміявся над собою. «Я звучу як проповідник на зборах збирачів бавовни. Але якщо не віриш у закон, то не віриш ні в що. Я бачив багато корумпованих поліцейських, але це не змінює моєї думки. Крім того, ця робота мені подобалася. Можливо, я просто звик до зброї та жорстких чоловіків... - Він продовжив майже вибачливо. - У будь-якому разі, я пішов на пенсію п'ять років тому, пенсія непогана, детектив-лейтенант, тепер все скінчилося, добре, погано чи байдуже як. Я працюю в саду, граю в гольф, суджу ігри Малої Ліги, ходжу на поле середньої школи, щоб показати їхнім шортстопам, як забігати у яму* за низовими м'ячами, час від часу відвідую дітей у Каліфорнії. Я блукаю по цьому старому будинку, він занадто великий для мене, але це гарне місто, і це єдиний дім, який я коли-небудь знав, і я ненавиджу думку про те, щоб його покинути... - Він знову тихо засміявся. - Ось таке, Роджере, двохвилинне життя Манфреда Вайнстіна. Не дуже багато для книги, еге ж?

- Так, як ви це викладаєте, ні, — відповів Деймон.

Манфред усміхнувся.

- Одна з причин, чому ви мені завжди подобалися, — зізнався він, — це те, що ви ніколи не давали мені загордитися, навіть у той сезон, коли я набрав 356 очок на своєму третьому курсі. Я радий бачити, що ви не змінилися.

- Я знаю ще одного копа, який служив у морській піхоті, — промовив Деймон. Він зрозумів, що підсвідомо порівнював лагідного старого чоловіка, який сидів навпроти нього за кухонним столом і виглядав як доброзичливий дідусь, із грубим лейтенантом Шултером з кам'яним обличчям. - Чоловіка на ім'я Шултер.

Вайнстін зробився здивованим.

- Я чув про нього. Ми отримували від нього листівки. Відділ вбивств в Нью Йорку.

- Це той самий чоловік.

- Що ви, в біса, робите з хером* із вбивств?

Деймон зітхнув.

- Це довга історія.

- У нас є цілий день. Принаймні у мене. - Тепер у Вайнстіна в очах з’явився суворий блиск, і на мить Деймон побачив сержанта артилерії, детектива з великого міста, і здогадався, що Манфред Вайнстін не був приємною людиною, з якою можна було мати стосунки, коли він працював над кримінальною справою.

- Що ж, — сказав Деймон, — все почалося з телефонного дзвінка... - Потім він переповів усе: про погрози Заловські, повідомлення на автовідповідачі, розмови з Шултером, списки, не згадуючи про свої сни, зустріч на вулиці з чоловіком, який помер багато років тому, хлопчика з бейсбольною рукавичкою на Шостому проспекті, який за кілька хвилин до цього сів на велосипед всього за три будинки від того, в якому вони сиділи. Вайнстін уважно слухав, вдивляючись в обличчя Деймона, ніби шукаючи підказки, і тепер натякаючи, що, хоча фізично ці два чоловіки були настільки різні, психічно Вайнстін і Шултер мали багато спільних рис. Те, що французи називали la déformation du métier.* Він пам'ятав більше французької, ніж собі вважав.

- Насправді, — продовжував Деймон, — люди, яких ми з дружиною вважаємо можливими підозрюваними, не становлять великої загрози. Можливо, вони не дуже мене люблять і хочуть трохи мене подратувати, але це все. Я просто намагався знайти кілька імен для Шултера. Чесно кажучи, Манфреде, я вважаю, що все це з’явилося з нізвідки, — сказав він, розуміючи, що повторюється. - Я міг би просто скористатися дошкою Уїджа* або вибрати ім'я навмання з телефонного довідника. Якби це не було двадцяте століття, я б спробував звернутися до релігії і попросив би Папу екзорцизмом вигнати демона. Демон, Деймон — це ж дуже схоже, чи ні?

- Що ваше нутро підказує вам? — запитав Вайнстін. - Я б так і зробив.

Деймон завагався, згадав сни і видіння, які бачив вдень і вночі з моменту першого телефонного дзвінка.

- Я думаю, що десь є хтось, хто хоче мене вбити, — промовив він.

- Для мене це зрозуміло. Як ви збираєтеся вчинити, коли повернетеся до Нью Йорка? — перепитав Вайнстін.

- Я вирішив. Наступного разу, коли він зателефонує мені, в будь-який час дня чи ночі, я піду і зустрінуся з ним. Покінчу з цим раз і назавжди.

- Ви сказали про це Шултеру?

- Ще ні.

- А збираєтеся йому сказати?

- Так.

- Хочете почути, що він скаже, коли ви йому розповісте? - Голос Вайнстіна набрав суворого тону. - Він скаже те саме, що я зараз скажу вам — ви божевільний. Хай там що, але цей хлопець буде озброєний. І, ймовірно, ще й божевільний до того ж. Вам пощастить, якщо він просто викраде вас, сховає десь і буде чекати викуп, якщо йому потрібні гроші. Я не знаю, чим ви займалися останнім часом і що читали, але хіба ви не знаєте, що в Америці зараз люди вбивають одне одного ножами і пістолетами через місце для паркування, долар і дрібні гроші, пачку цигарок, через те, що хтось білий, а хтось чорний...?

- Манфреде, я повинен покінчити з цим так чи інакше, — відказав Деймон. — Це зводить мене з розуму. У мене таке відчуття, ніби я живу в будинку з привидами, і десь хтось встромляє шпильки в ляльку, наклавши на неї прокляття вуду, і ця лялька - я.

Вайнстін встав і налив кави в кухоль Деймона, а потім у свій. Він поставив кавник назад на плиту, розмішав цукор у чашці, і єдиним звуком у порожньому будинку було легке дзенькання ложки об кухоль. Він відкинув голову назад і стурбовано примружився, дивлячись на стелю, ніби занурившись у глибокі роздуми, намагаючись вирішити якусь складну проблему, потер щоку і щетина одноденної бороди видавала шорсткий звук об його долоню.

Деймон мовчки спостерігав за ним, трохи шкодуючи, що вийшов з авта, щоб обтяжити своєю проблемою випадково знайденого старого друга, але водночас відчуваючи полегшення, що поділився нею з людиною, яка дбала про його безпеку і яка все своє життя боролася зі злочинцями та садовила їх за грати.

Нарешті Вайнстін заговорив чітко і владно.

- Ні в якому разі, — сказав він. — Ви не можете йти на зустріч з ким би то не було самі. Ось що ми зробимо. Ми разом поїдемо до Нью Йорка, і я залишатимусь з вами. День і ніч...

- Але... — почав було протестувати Деймон.

- Ніяких але.

- Може пройти кілька тижнів, місяців, перш ніж той чоловік зателефонує мені. А може, і ніколи. Я не можу забрати вас з дому, наражати на небезпеку...

- У мене немає нічого окрім часу, — перервав Вайнстін.

- Це маленька квартира. У нас із Шилою двоспальне ліжко. Єдине місце, де я можу запропонувати вам спати, — це кушетка у маленькій кімнаті, де я працюю...

- Я спав і на твердішому грунті. У будь-якому разі, я вам винен послугу після всіх тих післяобідь, які ви змарнували, б’ючи мені м’ячи з відскоком.

- Те ж мені послуга, — іронічно мовив Деймон. - Не було жодної ймовірності, що вас буде вбито, якщо я неправильно вдарю м'яч.

- Пийте свою каву, — сказав Вайнстін. — Вона остигає. - Він сьорбнув зі свого кухля. - Мені тут нічого робити. І мені подобається ідея прибрати ще одного сучого сина з вулиць. - Він посміхнувся, схожий на задоволену дитину. - Буде приємно. Якщо він створить проблеми, я матиму при собі пістолет. - Він зло посміхнувся, ніби обіцяючи собі особливе задоволення. - Саме час зняти мою стару дупу з якоря. Я вже почуваюся молодшим. Краще зателефонуйте дружині і скажіть, що до вас приїде гість. І також мені саме час познайомитися з цією леді.

- О'кей, о'кей, — погодився Деймон. — Якщо ви хочете поводитися як клятий дурень, я вам вдячний.

- Коли ви хочете їхати? — запитав Вайнстін. — У вас ще є справи в місті?

- Вже ні. Я зробив те, за чим приїхав, — відповів Деймон, згадуючи гілки бузку на могилах. — Я просто оглядав місто, коли побачив вас.

- Дякую хоча б за це, старий друже, — посміхнувся Вайнстін. - Мені залишилося тільки поголитися, одягнутися як джентльмен і змастити пістолет. Ви вже виписалися з кімнати?

- Ні.

- Якщо ви повернетеся за мною через годину, я буду готовий. Ви впевнені, що знаєте дорогу назад?

- Якщо я заблукаю, я спитаю дорогу, Менні, — посміхнувся Деймон. Вайнстін чітко дав зрозуміти, що ніхто не може називати його Менні замість Манфреда, і Деймон робив це лише двічі чи тричі, коли був роздратований своїм другом або дражнив його. Потім він заговорив більш серйозно. - Ви справді думаєте, що вам знадобиться зброя?

- Це не Англія, Роджере. В Америці копи використовують зброю. Якби вони залишили її вдома на добу, у всіх містах країни знову повторилася б ніч Святого Варфоломія.

- Ви коли-небудь когось вбивали?

Щойно вимовивши це, Деймон пошкодував, що задав таке питання.

- Я служив у морській піхоті. Ми там не для того були, щоб грати в пінг-понг. - Вайнстін звучав здивованим.

- Я маю на увазі в цивільному житті.

- Для поліцейських не існує такого поняття, як цивільне життя. Двох. Я вбив двох чоловіків у тому, що ви називаєте цивільним життям. Все, що я можу сказати, це те, що вони заслужили це. І я отримав медаль за кожного з цих покидьків. Не хвилюйтеся. Я не стрілятиму, якщо не буде потреби. І я постараюся мінімізувати шкоду.

- Одне мене радує, старий шортстопе, — визнав Деймон. — Те, що ви на моєму боці. - Він встав, і Вайнстін теж підвівся. - Послухайте, Манфреде, — промовив Деймон, — є дещо, про що я мав би вас запитати раніше.

- Що саме? — Вайнстін підозріло подивився на нього.

- Як Елсі?

- Вона померла, — сухо відповів Вайнстін. — Вона змінила релігію і стала Християнською Вченою, відмовилася звертатися до лікаря і померла шістнадцять років тому. Є ще питання? - Його голос став суворим.

- Ні. - Ще один сон, подумав Деймон, ще одна тінь у процесії. - Вона коли-небудь бувала в Європі?

- Ні. Вона вийшла заміж за бостонського покидька, який ніколи не протримався на роботі довше двох тижнів, і їй довелося його утримувати. Він був напівпрофесійним письменником і багато галасував про те, що є атеїстом, і висміював євреїв, які, за його словами, наклали на світ прокляття християнства — це його слова. Елсі не раз доводилося стримувати мене, щоб я не відшмагав ременякою цього сучого сина. Думаю, вона стала Християнською Вченою через нього. Цей виблядок ще живий. Як на зло. Останнє, що я про нього чув, — він створював ці кляті групи знайомств, знаєш, де всі обмацують один одного. У що люди впадають, коли перестають вірити в Бога. А ви, Роджере? — запитав він з викликом.

- П'ятдесят на п'ятдесят, — відповів Деймон.

- Краще, ніж нуль на нуль, — сказав Вайнстін. - Якби я змінив свою релігію, то став би католиком. Вони прощають грішників. Нам усім це не завадило б. Я до посиніння намагався переконати Елсі, що якщо вона більше не хоче бути єврейкою, то нехай іде до священиків, там є форма і ритуали, і глибока історія, і принаймні музика в церквах краща. - Він кисло засміявся. - Чому ви з нею розсталися?

- Я б краще не говорив про це. - Не можна було сказати релігійній людині, що в віці вісімнадцяти років його сестра погрожувала покінчити життя самогубством через любовний зв'язок з його найкращим другом.

- Ну, ви врятували себе від багатьох неприємностей. Вона була дурепою. У багатьох сенсах. А тепер забирайтеся звідси. І їдьте обережно. Не хочу, щоб ви зламали собі шию і позбавили мене задоволення. Я проведу вас до авта.

Вони вийшли на сонячну вулицю, і Деймон сів в авто. Перед тим, як завести двигун, він задумливо подивився на Вайнстіна, на обличчі якого глибоко викарбувалися зморшки від віку, горя і насильства, але холодні блакитні очі були по-юнацьки ясними.

- Ви були таким тихим, спокійним хлопцем, — сказав Деймон. — Я навіть не пам'ятаю, щоб ви коли-небудь билися. Хто б міг подумати, що ви перетворитеся на такого жорсткого бувалого вояка?

Вайнстін посміхнувся.

- Я, — сказав він.


РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ


Повернувшись у мотель, Деймон зателефонував до своєї контори і зв'язався з Олівером.

- Де ви? — стурбовано запитав Олівер. Коли він нервував, як зараз, голос Олівера ставав високим і писклявим.

- За містом, — відповів Деймон. — Але недалеко. Приїду після обіду.

- Як там мати Шили?

- Як і раніше. Шила має залишитися в Берлінтоні принаймні до середи.

- Ви залишитеся сьогодні ввечері з нами з Доріс, чи хочете, щоб я прийшов до вас?

- Ні те, ні інше.

— Роджере, — докірливо мовив Олівер, — Шила розізлиться на мене. Вона подумає, що я підвів і вас, і її. Якщо з вами щось трапиться, вона буде звинувачувати мене.

- Вона нічого не подумає і нікого не звинувачуватиме. Я домовився, щоб до мене приїхав друг і залишився зі мною.

- Ви ж не вигадуєте, правда?

- Я коли-небудь вам брехав?

- Тільки іноді, — відповів Олівер.

Деймон засміявся.

- Цього разу — ні.

- Проктор дзвонив. Він хоче, щоб ви йому зателефонували. Каже, що це важливо. Він повинен прийняти рішення до вихідних.

- Зателефонуйте йому і скажіть, що я зателефоную сьогодні вдень. І перестаньте хвилюватися.

- Я спробую, — мляво відповів Олівер.

Деймон поклав слухавку, закінчив пакувати речі, оплатив рахунок і поїхав забирати Вайнстіна, щоб разом їхати до Нью Йорка.

Коли вони дісталися до квартири, Деймон був здивований, побачивши у передпокої високі стоси картонних коробок з книгами та платівками, а також пакунки з хутряним пальто для Шили, подарунками для Олівера та панни Волтон, вельветовим жакетом, який він купив для себе, та двома пляшками шампанського, які він приніс додому і які тепер вже не були холодними. Він забув про свої купівельні бучні веселощі і не залишив прибиральниці інструкцій, що робити з цими речами.

- Святий Боже, — сказав Вайнстін, — що це таке — різдвяний ранок?

- Я купив декілька речей учора, — сказав Деймон. Це було лише вчора? Здавалося, що минуло кілька місяців. - Дещо необхідне для життя. Книги, платівки, щось таке.

- А що в цій коробці? - Вайнстін вказав на величезну картонну коробку.

- Мабуть, це той програвач, який я замовив.

- Що ви робите — готуєтеся до ядерного нападу?

Деймон засміявся.

- Не так вже й серйозно. Я заберу це до нашого будинку в Олд Лаймі. - Під час поїздки він розповів Вайнстіну про будинок, а також про причину, через яку він не побачиться з Шилою того вечора. - Це на той випадок, коли я відійду на спокій у ліс і захочу згадати, якою була цивілізація у великому місті.

- Цивілізація у великому місті була б набагато стерпною, — сухо зауважив Вайнстін, — якби вона була саме такою.

Вони пройшли через вітальню, де Вайнстін схвально оглядався, і увійшли в маленьку кімнату, де працював Деймон.

- Боюся, вам доведеться спати тут, — вказав Деймон на коротку вузьку кушетку.

- Добре, що я не виріс до свого законного зросту, — відповів Вайнстін. - Це підійде. Попереджаю, я хроплю.

- Я зачинятиму мої двері.

- Моя дружина казала, що моє хропіння чути аж у Покіпсі.* Двері — це дрібниця, — відказав Вайнстін. - До речі, бачу, у вас на вхідних дверях два замки. Верхній новий. Ви щойно його встановили?

- Після першого дзвінка.

- Скільки людей мають ключі?

- Тільки Шила, я і покоївка.

- Можливо, було б добре поговорити з покоївкою.

Деймон засміявся.

- Вона велика огрядна чорношкіра жінка з чудовим контральто. Вона співає в церковному хорі в Гарлемі. Ми кілька разів ходили її слухати. Вона працює у нас п'ятнадцять років, і ми залишаємо гроші в будинку, прикраси Шили... ніколи нічого не чіпала. Єдине, що вона, можливо, зробила неправильно в своєму житті, — це взяла нижчу ноту, коли була застуджена.

- О'кей, — сказав Вайнстін. — Викреслимо одне контральто. Але все одно не варто надто покладатися на замки.

- Не варто. Тому я радий, що ви тут, навіть якщо я не зможу виспатися.

У цей момент задзвонили обидва телефони — і в спальні, і у вітальні. Вайнстін запитально подивився на Деймона.

- Ви збираєтесь відповісти?

- Звичайно. Мій друг з «Ма Белл»* ніколи не телефонує вдень.

Це була Шила.

- Я зателефонувала в мотель у Фордс Джанкшн, — сказала вона, — і мені сказали, що ви виїхали. Я подумала, що ви вже вдома. Олівер з вами?

- Ні.

- Ви обіцяли мені, що не залишитеся в квартирі самі, – сказала вона, докоряючи йому.

– Я не сам. Зі мною мій старий друг. Ви пам'ятаєте Манфреда Вайнстіна з Фордс Джанкшн. Я вам про нього розповідав. Ми разом росли. Виявляється, він детектив на пенсії і люб'язно запропонував прилипнути до мене, як п'явка, заради старих добрих часів. І він добре озброєний. - Деймон говорив легким тоном, ніби наявність в гостях людини з кобурою на плечі, в якій лежав кирпатий пістолет* 38-го калібру, була кумедною примхою.

— Ви це вигадали? — підозріло запитала Шила. — Щоб я не хвилювалася?

— Я дам вам з ним поговорити. Манфреде, — сказав він, — підійдіть і поговоріть з господинею будинку.

— Ме'ем, — сказав Вайнстін у телефон, як завжди гучним голосом, — дозвольте мені подякувати вам за гостинність.

Якщо гучність була заспокійливою, подумав Деймон, то Шила мала б заспокоїтися. Вайнстін звучав як бас вагою двісті двадцять фунтів.*

Вайнстін слухав хвилину, і Деймон, який стояв поруч, міг почути тривогу в голосі Шили, хоча й не міг розібрати слів.

- Не хвилюйтеся, ме'ем, — сказав Вайнстін, — він буде в безпеці, як немовлятко на руках у матері. Сподіваюся, що незабаром матиму приємність познайомитися з вами. - Він передав слухавку Деймону. - Вона хоче поговорити з вами.

- Роджере, — сказала Шила, — дуже мило з боку пана Вайнстіна запропонувати доглянути за вами, але я б хотіла приїхати зараз і побачити на власні очі. Але я не можу. Мама все ще в тому ж стані. Лікарі кажуть, що вона в комі, хоч би що це означало. У вівторок приїде відомий фахівець з Бостона, і я мушу залишитися тут принаймні доти, доки він її не огляне. Я зателефонувала до школи, і вони сказали, що прекрасно обходяться і без мене. Приємно знати, що вас не вважають незамінною. - Вона іронічно засміялася.

- Ви для мене незамінна.

- А як ви вважаєте, хто ви для мене? - Голос Шили стишився до шепоту. - Пан Вайнстін не зробить нічого необачного, правда ж?

- Все, що я можу сказати, це те, що він був дуже обережним хлопчиком, — сказав Деймон, намагаючись пожартувати, — і він майже не постарів. Не поспішайте повертатися через мене. Я в порядку. Як сказав Манфред, я наче немовля на руках у матері.

- Хотіла б я в це повірити, — розсіяно промовила Шила. - У будь-якому разі, не напивайтеся зі своїм другом-детективом.

- Він п'є тільки каву.

- Тоді не пийте забагато кави.

Це був сумний жарт.

- А не поводьтесь як єврейська мати, — відповів Деймон, ще сумнішим жартом. Але Шила засміялася, не дуже переконливо.

- Бережіть себе, любий, — сказала вона. - І дзвоніть частіше. Це єдиний промінь світла в цій темряві.

- Сподіваюся, фахівець із Бостона допоможе.

- Усі тут не дуже оптимістичні. Найгірше було б, якби вона просто лежала тут так, як зараз. Місяцями, роками... - Голос Шили затремтів. - Це жахливо. Я боюся заходити до її кімнати. Я постійно згадую її як гарну молоду жінку. А тут дощить. А як у Нью Йорку?

- Ясно. Невеличкий смог.

- Гарно проведіть час зі своїм другом. Я рада, що ви його знайшли. Скажіть йому, що мені подобається його голос. Скажіть, що мені подобаються чоловіки, які говорять голосно і чітко. А ще скажіть, що я сподіваюся, йому не доведеться скористатися тією зброєю.

- Я йому скажу.

- Я мушу вже закінчувати. Я дзвоню з телефонної будки в лікарні, а там стоїть жінка і чекає, щоб зайти.

Вона по-дитячому чмокнула у мікрофон.

Деймон повільно поклав слухавку.

- У Берлінтоні справи йдуть не дуже добре, чи не так? — спитав Вайнстін. Він спостерігав за мінливими виразами обличчя Деймона, коли той розмовляв по телефону.

- Старість, – відповів Деймон. Мати Шили була лише на кілька років старша за нього, і ці два сумні слова були адресовані як їй, так і йому самому.

– Що ви зараз хочете робити? Я міг би допомогти вам прибрати всі ці речі в передпокої. І я міг би підключити програвач. Я досить добре справляюся з такими речами в будинку, а ви, як я пам'ятаю, були страшенно незграбним хлопчиськом.

- Я не змінився, — зізнався Деймон. - Шила навіть не дозволяє мені самому замінити лампочку. Але я голодний і хотів би якийсь ланч. - Він поснідав рано, а зараз була вже перша година дня. - І я повинен відігнати авто і здати його людям «Герца».* Потім, мабуть, краще з'явитися в конторі. Я вже кілька днів байдикую, і на моєму столі, мабуть, накопичилася купа роботи.

- Добре, — погодився Вайнстін. — Я теж голодний і хотів би подивитися, як виглядає ваш кабінет, і трохи поспілкуватися з вашим партнером.

- Не робіть з цього великої справи. Я і так вже достатньо його нервую. - Деймон з соромом згадав про свою поведінку протягом останніх тижнів. - Я був як зомбі в конторі. А він — боязкий, вчений молодий чоловік, який дуже мене любить, і я боюся, що він думає, що в мене вже й так дах поїхав.

- Не хвилюйтеся, — запевнив Вайнстін. — Ніякого допиту третього ступеня не буде. - Потім він додав: - Принаймні, поки що.


Коли вони дісталися контори після ланчу, Деймон представив Вайнстіна як джентльмена, який буде виконувати для них додаткову роботу з читання, оскільки після успіху «Поховальної пісні» обсяг надходжень рукописів збільшився більш ніж удвічі. Пан Вайнстін деякий час буде читати в кабінеті, щоб звикнути до їхнього розпорядку дня. Деймон розумів, що це звучало дивно, але це було краще, ніж сказати колегам, що вони в будь-який момент можуть опинитися під перехресним вогнем.

Потім він вручив панні Волтон і Оліверу їхні подарунки.

- Я знаю, що останніми днями зі мною було майже неможливо жити, — вибачився він, — і це лише невеликий спосіб компенсувати це.

Панна Волтон намагалася стримати сльози, що їй частково вдалося, коли вона відкрила коробку і побачила кашеміровий светр. Її підборіддя затремтіло, коли вона сором'язливо поцілувала Деймона, що вона робила досі тільки тоді, коли він дарував їй грошову премію на Різдво. Вона наполягла, щоб одразу одягти светр.

- Який чутливий спосіб дати мені зрозуміти, що ця старезна річ — вона з презирством підняла об'ємний тьмяно-червоний кардиган, який вона носила щодня майже десять років, — була потворною. - Вона запхала його в кошик для сміття, захихикала і сказала: - Прощавай назавжди, жалюгідна ганчірка.

Олівер розірвав обгортку книги Єйтса, перш ніж поглянув на більшу коробку з курткою, які Деймон подарував йому одночасно. Як завжди, Деймон з розвагою зауважив, що для його альбіноса-партнера книги були важливіші за все інше. Олівер докірливо поглянув на Деймона, коли побачив назву книги.

- Роджере, — промовив він, — ви ж не думаєте, що у мене вдома немає примірника Єйтса?

- Ставлю десять доларів, що коли ви почнете його шукати, то виявите, що його вже хтось поцупив і зручно забув повернути.

Олівер засміявся.

- Якщо подумати, — сказав він, — я давно його не бачив.

Потім він відкрив велику коробку, дістав куртку, одягнув її і продемонстрував. Вона ідеально йому пасувала. Він зняв її і обережно повісив у шафу.

- Вона занадто розкішна для будніх днів, — сказав він. - Вона занадто екстравагантна, Роджере, але я радий, що ви розщедрилися. Хоча це мені коштуватиме грошей. - Він вдячно посміхнувся, і Деймон злякався, що й він теж ось-ось заплаче. - Моя дружина буде шаленіти від заздрощів, і мені доведеться купити їй таку саму.

- Це не коштуватиме вам ані пенні. Я куплю їй таку саму, — велично мовив Деймон. - Зважаючи на те, як я з вами поводився, ви, мабуть, були останнім часом справжньою прикрістю вдома. Скажіть їй, що це мирна пропозиція від боса. А тепер давайте всі повертатися до роботи.

Потім він перебрав стос рукописів і вибрав роман на дванадцять сотень сторінок, написаний кимось, про кого він ніколи не чув, і віддав його Вайнстіну, який вже вмостився на дивані, що стояв навпроти дверей.

- Ось, — сказав йому Деймон, — це має зайняти вас на решту дня.

Потім він зняв піджак, повісив його і сів за стіл. Він побачив, що Вайнстін залишився в піджаку, і сподівався, що Олівер не буде гадати, чому цей чоловік вирішив дотримуватися формальностей. Коли Вайнстін на кілька хвилин вийшов з кабінету, щоб сходити до вбиральні, Олівер підійшов до столу Деймона і тихо, щоб панна Волтон не почула, запитав:

- Де ви підхопили цього типа?

- Він мій старий друг, — пояснив Деймон. — Він спеціалізувався на англійській літературі. Особливо добре розбирається в кримінальній белетристиці.

- Він не схожий на літератора.

- Ви теж. У наш час літератори бувають різних розмірів.

- Скільки ми йому платитимем? - Олівер час від часу намагався говорити як партнер.

- Нічого, — відповів Деймон. — Подивимося, як він себе проявить. Доки ми не приймемо остаточного рішення, я платитиму йому зі своєї кишені.

Олівер почав було заперечувати, але Деймон зупинив його:

- Це справедливо. Ми так перевантажені, бо я так довго усім нехтував. Тш-ш. Ось він іде.

Перед закриттям зателефонував Шултер.

- У мене для вас новини, Деймоне. Можете зустрітися зі мною за десять хвилин? У тому ж місці, що й минулого разу.

Деймон відчув тремтіння від тривоги, почувши тон голосу детектива.

- Я буду там. Якщо ви не проти, я приведу друга.

- Він вміє тримати язик за зубами?

- Гарантую.

- Десять хвилин, — вказав Шултер і поклав слухавку.

Він сидів у барі, одягнений у те саме пальто, застебнутий на всі гудзики, і в смішному маленькому капелюсі, виглядаючи загрозливо і грізно, коли зайшли Деймон і Вайнстін. Він не встав, щоб привітатися, і не простягнув руку, коли Деймон представив Вайнстіна, а лише буркнув і зробив ковток кави. Офіціантка підійшла, і Вайнстін замовив каву. Деймон попросив пива. Він зрозумів, що коли розмовляє з Шултером, у нього пересихає в горлі.

— Пан Вайнстін знає вас, — сказав Деймон. — На професійній основі.

— Що ви маєте на увазі? — підозріло запитав Шултер. — Професіонал?

— Він був детективом у поліції Нью Хейвена. Зараз він на пенсії. Я знаю його з дитинства. Він приїхав жити до мене — ну, щось на кшталт тілоохоронця — доки наша маленька проблема не вирішиться.

Шултер з новим інтересом подивився на Вайнстіна, який пильно оглядав кімнату, вбираючи все в себе: інших відвідувачів, рухи офіціанток і бармена.

- Ви озброєні? — запитав Шултер.

- Я озброєний, — відповів Вайнстін, дивлячись на Шултера і ледь посміхаючись.

- Краще вам бути.

- Завдяки люб'язності поліцейського управління Нью Хейвена.

- Ви не проти, якщо я перевірю вас у Нью Хейвені?

- Я не проти, — відказав Вайнстін. - Ім'я — Манфред.

- Я ніколи не чув про детектива на ім'я Манфред, — мовив Шултер.

- Усе буває вперше. - Вайнстін посміхнувся ще ширше.

- А тепер, — промовив Деймон, — які у вас новини, лейтенанте?

Шултер почекав, поки офіціантка поставила каву Вайнстіну і пиво Деймону. Коли вона пішла, Шултер сказав:

- Це про Ларчів. Пані Ларч два дні тому помістили до притулку для божевільних.

- О, Христосе, — вимовив Деймон.

Почуття тривоги, яке він відчував під час телефонної розмови з Шултером, виявилося виправданим. З моменту першого дзвінка Заловські лиха розходилися навколо нього, наче все більші хвилі від камінця, кинутого в ставок. І він був тим камінцем.

- Її знайшли голою на вулиці, — продовжив Шултер. — Виявляється, вона майже рік лікувалася у психіатра. Психіатр каже, що вона шизофренічка. Я подумав, що вам слід про це знати.

— Дякую, — мляво відповів Деймон.

— До речі, — сказав Шултер, — її психіатр каже, що вона ніколи не розповідала чоловікові, хто був батьком дитини. Вона все вигадала. За словами сусідів, пан Ларч досі шаленіє від дитини.

— Ще раз дякую.

Вайнстін виглядав здивованим.

- Хто така пані Ларч, Роджере? І яке вона має відношення до вас і лейтенанта?

- Я поясню пізніше, — відповів Деймон.

- Є якісь новини, Деймоне? — запитав Шултер. - Були ще дзвінки?

Деймон похитав головою.

- Нічого нового. Дзвінків не було.

- Раджу вам на деякий час тримати дружину подалі. - Це була не порада, а наказ.

- Вона зараз поза містом.

- Постарайтеся, щоб вона там і залишалася. Ну що ж, — Шултер підвівся, сильно натягнув на голову свій безглуздий капелюх, — я піду. Детективе, — звернувся він до Вайнстіна з ноткою зловтіхи в голосі, — не простреліть собі ногу, коли діставатимете свій пугач.

— Я постараюся, — привітно відповів Вайнстін. — Досі я не припускався жодних помилок.

Шултер похмуро подивився на них зверху.

— Сподіваюся, вам пощастить. Допийте свої напої і зателефонуйте мені, якщо щось з'ясується.

Деймон і Вайнстін спостерігали, як цей широкоплечий, зухвалий хлопець виходить з дверей на вулицю.

- Привітний хлопчина, чи не так? - сказав Вайнстін. - Не є відданим шанувальником поліції Нью Хейвена. А тепер розкажіть мені про пані Ларч.

Деймон розповідав йому, а Вайнстін мовчки слухав. Під час розмови Деймон бачив, як на обличчі його друга з'являється все більше несхвалення. Коли Деймон закінчив, Вайнстін промовив:

- Ви поводилися як для дорослого чоловіка наче клятий дурень. Дозволили своєму херу думати за сім'ю. Вам пощастило, що вона розповіла тільки своєму психіатру. Якби вона цього не зробила, я б не звинувачував її чоловіка, якби він прийшов пристрілити вас.

- Не будьте клятим рабином, — роздратовано відповів Деймон. - Ви ніколи не вислизали на вечір з дівчиною? Якщо скажете «ні», я вам не повірю.

- Принаймні я був обережним. У мене немає позашлюбних дітей з прізвищем іншого чоловіка.

- Молодчина, — далі дратувався Деймон. - Помоліться за спасіння моєї душі, коли наступного разу випадково відвідаєте синагогу.

- Заспокойтеся, друже, — промовив Вайнстін. - Що зроблено, те зроблено. Зараз ми маємо вирішити, що з цим робити.

- Гаразд, — сказав Деймон, трохи заспокоївшись.

- Ви думаєте, це може бути останньою краплею для чоловіка?, — запитав Вайнстін. - Його дружина в божевільні, а ви потрапляєте на шпальти газет, де пишуть, який ви чудовий чоловік і скільки грошей заробляєте.

- Хто знає? Мабуть, я повинен йому зателефонувати.

- Навіщо?, — здивувався Вайнстін.

— Щоб сказати йому правду, наприклад. Деякі чоловіки — як я, наприклад — мають звичку оглядати свою совість.

- Совість-шмовість, — нетерпляче мовив Вайнстін. - Що це таке — Йом Кіпур, День спокути для гоїв? Якщо у того хлопця раніше були якісь причини, щоб вас застрелити, то тепер, якщо ви йому подзвоните, ймовірність цього зросте вдесятеро. У нього і так вистачає проблем. Тільки щоб задовольнити якусь божевільну, егоїстичну уяву про те, як, на вашу думку, повинен поводитися чесний спокусник, ви наклали би на нього ще одну нав'язливу проблему. У будь-якому разі, з ваших слів, дама була старша за двадцять один рік і точно знала, що робить. І звідки ви знаєте, що там одночасно не було ще одинадцять інших хлопців?

- Звичайно, — погодився Деймон, — це можливо.

- Набагато більше ніж можливо. Зараз вона, можливо, і придуркувата, але одинадцять років тому вона такою не була. Ви сказали Шултеру, що я ваш тілоохоронець. Бачу, мені доведеться бути ще й охоронцем вашого розуму.

Деймон був вражений запальністю Вайнстіна, але його образили глузливі натяки на його совість. Друг дитинства став обвинувачем, і на мить він пошкодував, що Вайнстін впізнав його, коли він проїжджав повз газон, де Вайнстін перекопував квітник.

- Ви говорите, як коп, — відказав він. — Якщо злочин не передбачений законом, навіть якщо те, що відбувається, відбувається прямо під вашим носом, ти відвертаєтеся і дивитеся в інший бік.

- Ви до біса праві, я говорю як коп, — погодився Вайнстін. — А коп не вигадує проблем. Якщо вас мучить совість, зробіть пожертву в якийсь сирітський будинок. Або сходіть на сповідь, зізнайтеся, що ви грішник і більше не будете грішити, і киньте десять доларів у скриньку для пожертв. - У його голосі не було ніякої юнацької дружби. - І ще одне. А як щодо вашої дружини? Як ви думаєте, що вона зробить — скаже: «Ласкаво просимо додому, я рада, що ви нарешті маєте сім'ю»? Подорослішайте, Роджере, подорослішайте. Ви і так вже занадто закопалися. Не копайте собі яму ще глибше.

- Ви говорите занадто голосно, — осадив Деймон. — Люди дивляться сюди, щоб дізнатися, що тут за ревіння. Можливо, колись настане час, коли вона повинна буде дізнатися, і тоді я їй скажу.

- Сподіваюся, ви ніколи не матимете такої розмови. А якщо все-таки будете, то подбайте про те, щоб мене там не було.

Вони швидко йшли центром міста в сутінках, що густішали, і ніхто з них не говорив. Доки вони дійшли до Чотирнадцятої вулиці, гнів Деймона вщух. Він поглянув на Вайнстіна. Обличчя Вайнстіна було у впертих зморшках.

— Ей, шортстоп, — спробував Деймон. — Перемир’я?

Якусь мить вираз обличчя Вайнстіна не змінювався. Потім він посміхнувся.

- Звичайно, старий друже, — сказав він. Він простягнув руку і поплескав Деймона по плечу.

Перед тим, як піти на обід, він допоміг Деймону покласти книги в підвал і розкласти платівки. Деймон повісив пальто Шили в її шафі, а Вайнстін почав збирати програвач і натягувати дріт для антени радіо. Це не зайняло багато часу, і Деймон приготував собі випивку та спокійно попивав її, поставивши на програвач першу платівку — потрійний концерт Бетховена.

В середині запису задзвонив телефон. Деймон застиг.

- Вперед, — наказав Вайнстін. — Відповідайте.

Деймон поставив свій напій, підійшов до телефону, завагався, тримаючи руку над апаратом, а потім підняв слухавку.

- Алло, — промовив він.

- Це Олівер. Я просто подзвонив, щоб повідомити, що якби я зробив ставку щодо Єйтса, ви б виграли. - Він засміявся. - Я всюди шукав. Його немає в будинку. Ви мудрий старий бібліотекар, друже. Побачимося в понеділок. Гарних вам вихідних. Вранці ми їдемо до Хемптонса, і я хочу, щоб ви знали, що куртка вперше вийде на перше тренування.

Вайнстін уважно спостерігав за Деймоном. Коли Деймон поклав слухавку, він спитав:

- Ну...?

- Це був Олівер Гебріелсен. Щодо книги.

- Послухайте, Роджере, — почав пояснювати Вайнстін. — Я ніколи не буду відповідати на дзвінки. Якщо той чоловік подзвонить, я не хочу, щоб він знав, що в будинку є ще хтось.

- Ви праві.

- І я не буду брати слухавку іншого телефону, — продовжив Вайнстін. — Не хочу, щоб він почув клацання.

- Я б про це не подумав.

Вайнстін кивнув.

- Ви займаєтеся іншою справою.

- Я швидко вчуся.

- На жаль, — погодився Вайнстін. - Сподіваюся, ви не зайдете занадто далеко — не будете підозрювати всіх і все, як я. Де ваша кухня? Хочете, я приготую нам обід? Я став досить хорошим кухарем після смерті моєї дружини.

- У будинку нічого немає, — відповів Деймон. — І я хочу вшанувати вас як почесного гостя вишуканим французьким обідом, приготованим не детективом.

- Я не опиратимусь, офіцере, — сказав Вайнстін. — Приведіть танцівниць.


Танцівниць там не було, але Вайнстін з задоволенням поглинав миску цибулевого супу і стейк «marchand de vin».* Офіціант зневажливо дивився на нього, обслуговуючи стіл, тому що Вайнстін замовив чорну каву відразу після того, як вони сіли, а потім ще одну чашку, щоб запити стейк, тоді як Деймон балував себе півпляшкою каліфорнійського червоного вина.

Вайнстін їв неймовірно багато, з'ївши півдюжини скибочок хліба під час їди і набивши рот картоплею фрі. Але в кінці їжі, яку він завершив великим шматком яблучного пирога з морозивом і ще однією чашкою кави, він відкинувся на спинку стільця, промовивши:

- Ах, я міг би по-справжньому оцінити це все, коли був молодим і ще мав справжній апетит, але ніколи не мав достатньо грошей, щоб їсти десь, крім їдалень. Ну, – додав він, – якщо робота буде такою, то я не проти, щоб той хлопець не з’являвся до моїх дев’яноста років. Ах, Роджере..., — його голос став сентиментальним, — ми були такими хорошими друзями... всі ці роки... - Він зробив широкий жест, ніби охоплюючи втрачені десятиліття. - Чому ми мали чекати, поки трапиться щось паршиве, щоб знову побачитися?

- Тому що людська раса ніколи не може визначитися зі своїми цінностями, — похмуро відповів Деймон.


Тієї ночі, хоча хропіння Вайнстіна відповідало опису його дружини, і будинок наповнювався постійним crescendo і diminuendo* дихання Вайнстіна, Деймон спав без снів. Оскільки не було заведено будильника, який би його розбудив, бо була субота, а не робочий день, він спав майже до десятої години, довше, ніж будь-коли з тих пір, як служив у торговому флоті і був у відпустці після рейсу, під час якого було потоплено шість кораблів його конвою.


РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ


Вихідні проминули приємно. Виявилося, що Вайнстін був пристрасним поглиначем кіно, який особливо полюбляв фільми про злочинців і вбивства, і весело сміявся в найсерйозніші моменти розваг, коли детективи стріляли в підозрюваних або безпомилково розплутували сюжети, які були настільки складними, що ніхто з глядачів, і авжеж не Вайнстін, не міг слідкувати за ними. Поміж ними він розважав Деймона розповідями про своє життя в поліції. За два дні Деймон дізнався, що Нью Хейвен — це не тільки батьківщина Єльського університету. Деймон насолоджувався цими двома днями і тепер не шкодував, що проїжджав повз будинок Вайнстіна саме тоді, коли його старий друг почав готувати свій сад до весняної посадки. У неділю ввечері Вайнстін наполіг на тому, щоби самому приготувати обід справжніх янкі: тушковану яловичину з картопляним пюре, зеленим горошком, густим соусом і яблучним пирогом на десерт. З фартухом навколо своєї широкої талії, засуканими рукавами, що оголювали його потужні волохаті передпліччя, і руків’ям пістолета, що стирчало з плечової кобури, прив’язаної на грудях, він недоречно виглядав в маленькій кухні, метушившись серед каструль і сковорідок і вправно прибираючи за собою, як найдосвідченіший кухар. Деймон, увійшовши до кухні, приваблений ароматами, що розносилися по квартирі, не міг стримати сміху. Вайнстін суворо поглянув на нього.

- Що тут смішного? — запитав він.

- Ви. - Потім, заспокійливо додав: - Це все так смачно пахне.

- Консервовані пайки, — сказав Вайнстін. - Вам варто спробувати мої страви, коли за столом сидітимуть справжні гурмани.

Після обіду вони пішли в бар нижче Вашинтонської Площі. Там було тьмяно, але затишно, і хоча інші відвідувачі, що сиділи вздовж довгої барної стійки з махогону, майже зникали вдалині, світла було достатньо, щоб бачити обличчя тих, хто сидів поруч. У дальньому кінці бару, високо на полиці, стояв телевізор. Він був увімкнений, але, на щастя, звук був вимкнений.

Власник, Тоні Сенальяго, вірив у серйозність випивки. Хоча він був готовий потурати смакам своїх відвідувачів щодо телевізійних програм, надаючи їм беззвучні зображення, які постійно кидали мерехтливу веселку кольорів по всій кімнаті, він розумів, що його найкращі клієнти любили пити в тиші або в тихій розмові з друзями. Це не був бар, в якому люди шукали дівчат або чоловіків. Жінкам, які приходили поодинці, парами або трійками, якомога ввічливіше пропонували окремі столики. Коли вони наполягали на тому, щоб стояти або сидіти за барною стійкою, Тоні з жалем казав: «Ну, закон цього не забороняє», і дбав про те, щоб його бармени обслуговували їх з надзвичайною летаргією. Він не боявся, що його назвуть чоловічою шовіністичною свинею, і Деймон любив і захоплювався ним за це. Він був уважним читачем, і в старі добрі часи Віллиджу багато письменників мали рахунки в його закладі, як він його називав. Коли в контору надходила особливо хороша книга, Деймон завжди давав Тоні примірник, а після того, як той її прочитав, з повагою вислуховував його думку.

- Гарне місце, — визнав Вайнстін, озираючись навколо, коли вони влаштувалися поруч на високих стільцях біля барної стійки.

- Багато приємних днів і вечорів, — промовив Деймон. - Що вам до вподоби? — запитав він, згадавши бармена в барі на Шостому проспекті, де він загубив автовідповідач і був збитий з ніг, намагаючись зупинити бійку. Це був кращий бар, подумав він, і щасливіший час.

Вейнштайн вперше замовив пиво. Поки Деймон потягував скотч із содовою, а той — пиво, Вейнштайн міркував:

- Гадаю, одне пиво мене не вб’є. Хоча лікарі клянуться, що одна чайна ложка цього напою змусить алкоголіка знову скотитися в прірву.

- Ви? — здивовано запитав Деймон. - Ви колись пиячили?

- Скажімо так, я випивав, — серйозно відповів Вайнстін. - Я врізався в дерево, коли в авті була моя дружина, і поклявся більше не пити. Це було вісім років тому. Ви знали, що моя мати ховала пляшки з джином по всьому будинку?

- Ні.

- Ну, а вона так робила.

Деймон здивовано похитав головою. Ця ідеальна мати і господиня в синьому фартушку з мереживною облямівкою, яка подавала їм молоко і печиво в післяобідній час. Вулиця, на якій він жив у дитинстві, була не такою невинною, як він її пам'ятав.

Після суперечки в п'ятницю ввечері вони більше не говорили про Джулію Ларч та її сина. Деймон мав відчуття, що Вайнстін був переконаний, що виграв цю суперечку, і Деймон відмовився від ідеї зв'язатися з чоловіком Джулії. Вайнстін був явно людиною, яка не звикла програвати суперечки.

- Пити, — говорив Вайнстін, — це як їздити на велосипеді: скільки б ви не відпочивали, ви ніколи не забуваєте, як це робити. - Він випив перше пиво і замовив ще одне. - Якщо я замовлю третє, — заявив він Деймону, — ви маєте мій дозвіл зламати мені руку.

- Це робить вас більш людяним, — промовив Деймон. - Нарешті, якась слабкість.

- Якщо слабкість є людяною, — похмуро відповів Вайнстін, — то я така ж грьобана людина, як і всі інші. - Потім він різко змінив тему. - Не думаю, що ми обдуримо вашого Олівера Гебріелсена.

- Що ви маєте на увазі?

- Коли ви вийшли з кімнати, щоб поговорити з панною Волтон, він запитав мене, чому я не зняв піджак. Він сказав, що в кабінеті тепло і мені буде зручніше. І поки він говорив зі мною, він постійно дивився на випинання під моїм плечем. І він запитав мене, де я отримав диплом з літератури.

- І що ви йому відповіли?

- Я вигадав місце в Оклахомі. Треба запам'ятати назву, на випадок, якщо він знову запитає. Батнемський Християнський Університет. Так звали мого боса в поліції.

Деймон засміявся.

- Наскільки я знаю Олівера, він це перевірить. А що, якщо він скаже, що такого місця не існує?

- Я скажу йому, що воно збанкрутувало під час війни.

- Чи не простіше буде відразу сказати йому правду? Він і так знає майже все, що відбувається. Моя дружина розповіла йому.

Вайнстін виглядав роздратованим.

- Що це поміж вами і правдою? Якась одержимість? Ви коли-небудь чули вислів «потрібно знати»?

- Чув. Вони використовували це в Манхеттенському Проекті, коли створювали атомну бомбу. Просто кажіть людям, що необхідно для виконання їхньої роботи, і нічого більше.

- Це хороше правило, — погодився Вайнстін. - Скрізь. В уряді, поліції, шлюбі. Ви думаєте, ваша дружина повинна знати про вас і ту божевільну жінку в Індіані?

- Не прямо от зараз, — сказав Деймон.

- Що ви маєте на увазі, «не прямо от зараз»? Ніколи. Ви кажете, що у вас хороший шлюб. Який в біса сенс його руйнувати?

- Давайте на деякий час відкладемо цю тему, еге? — сказав Деймон. - Але якщо вже мова зайшла про шлюб, то чому ви ніколи більше не одружилися?

- Я хотів би сказати, що я однолюб, — відповів Вайнстін. — Але я збрехав би. Шлюб... — Він знизав плечима, а потім зробив довгий ковток другого пива. — Яка б вийшла за мене заміж? Старий товстий коп з обличчям, схожим на пляж Іводзіми, з пенсією, якої вистачає лише на м'ясо та картоплю. Як ви думаєте, кого я знайду? Незаміжню шкільну вчительку, яку відкинули всі чоловіки, з якими вона коли-небудь зустрічалася, вдову з фарбованим волоссям і цицьками до пояса, яка розміщує оголошення в розділі знайомств, шукаючи джентльмена з подібними смаками, розлучену жінку з п'ятьма дітьми, яка звикла до копів, бо її чоловік був дорожнім поліцейським? Ні-і... - Він допив пиво ще одним потужним ковтком. - Я дуже поважаю дві речі. Себе та секс. Я втратив би їх обидві, просто сказавши два кляті слова — «Я згоден». - Він похмуро дивився на порожню склянку на барній стійці перед собою. - У єврейській релігії сказано, що коли помирає дружина, чоловік повинен одружитися з сестрою дружини. Я дуже любив свою дружину і не мав би нічого проти цього.

- То чому ж ви цього не зробили?

- У моєї дружини не було сестри. - Він хрипко розсміявся, наче стендап-комік, який насолоджується власним жартом.

Коли останнє тріскотіння сміху стихло, Деймон запитав:

- Ви практикуючий єврей?

Він ніколи не бачив жодних особливих ознак побожності в будинку Вайнстінів.

- Ну, - відказав Вайнстін, відразу ставши серйозним, - я їм свинину, і єдиний раз, коли я був у синагозі, це коли я приходив туди зробити арешт, але немає сумнівів, що я єврей, подобається це мені чи ні. Я читав Біблію, але... - Він похитав головою. - Практикуючий? Ні, не думаю, що хтось міг би мене так назвати. Релігія... - Він насупився, ніби йому було важко висловити свої почуття словами. - Це як величезна кругла хмара, в якій ховається таємниця. - Він розвів руки, ніби тримаючи великий невидимий глобус. - Вона велика, як планета, можливо, як сонячна система, можливо, вона настільки велика, що її розміри можна виміряти лише в світлових роках. І кожна релігія повзе по зовнішньому краю хмари, одна релігія швидко поглядає на частину того, що знаходиться всередині, інша поглядає на іншу частину в мить ока і так далі, і так далі, ніхто не бачить, що знаходиться в її центрі. Або, як казав мій грьобаний зять-атеїст, можливо, все це лише вигадка, щоб втішити людство, бо всі знають, що ми помремо, а релігія годує нас Великою Брехнею. Що таке Велика Брехня? запитаєте ви. Безсмертя. - Він скривився, ніби пиво, яке він випив, щойно скисло в його шлунку. - Він був настільки до біса впевнений у собі, що хотілося дати йому копняка під зад. Я не терплю людей, які впевнені в чомусь, чого не можуть довести цифрами, арифметикою або хоча б свідченнями експертів. Скажімо так, на мій погляд, рішення присяжними ще не прийнято. - Він розсіяно бавився порожньою склянкою на барній стійці. - Втіха. Це не погане слово. Але те, що я точно знаю про себе, — це те, що я перетворився на жалюгідного старого. Мене ніщо не втішає. Мене не втішає той факт, що я помру. Або що ви помрете. Єдина річ, яка мене ніколи не втішить, — це смерть моєї дружини. І якщо дійсно виявиться, що я маю безсмертну душу, це буде найгірше покарання з усіх. Я точно не хочу вставати, коли пролунає сурма Судного Дня. Що стосується прощення — як я вже казав днями — нам усім воно не завадить, але я досі собі не пробачив, як спробував зробити той клятий дурний кидок з низької позиції, а це було майже п'ятдесят років тому. Ах... - Він зробив нетерплячий жест. - Нічна балаканина за пивом. - Він покликав бармена, щоб той приніс ще один напій. - Роджере, — оголосив він, — я відкладаю дозвіл зламати мені руку до наступного разу. - Він спробував посміхнутися. - Може, вам треба запитати Шултера, коли побачите його, що його втішає. Вибачте, — промовив він, — що так багато говорю. Про речі, про які я нічого не знаю. Я так довго жив сам, що коли виходжу в компанію, то не можу зупинити язика.

- Я одружений і живу не сам, — підтримав Деймон, — але я й сам часто не можу втримати язика за зубами. Ви б почули, як я розпатякуюсь на тему Рональда Рейгана чи бродвейського театру.

Він говорив легким тоном, намагаючись розвеселити понурість Вайнстіна, але бачив, що йому це не вдалося.

- Світ... – понуро мовив Вайнстін. Він похитав головою і не продовжив, ніби, принаймні цього вечора, велич зла у світі перевищувала його можливості описати. Він на мить відвернувся, щоб подивитися на те, що відбувалося на екрані телевізора. Це була реклама пивної компанії. Там були чудово зняті кадри кремезних чоловіків, деякі білі, деякі чорні, які працювали на нафтовій вишці, пітніючи здоровим потом під яскравим сонцем, коли носили труби, монтували з'єднання, боролися з гігантськими клапанами. Потім, коли сонце заходить у золотому сяйві, чоловіки припиняють роботу, кидають інструменти, накидають на плечі джинсові куртки та вітровки і радісно прямують до бару, де серед тихого сміху та поплескувань по спині їм подають пінисті келихи пива, яке вони, згідно з правилами телемережі, ніколи не п'ють.

- Що за собаче лайно, — прогарчав Вайнстін. - Веселий, міжрасовий американський робітник. Кого вони намагаються обдурити? - Він допив пиво одним останнім потужним ковтком. - Ходімо звідси.

Коли вони повернулися до квартири, була вже майже північ, і Вайнстін позіхав. Перед тим, як піти до маленької кімнати, де він спав, він сказав:

- Вибачте, що я там розлютився. Вранці я буду кращим товаришем. Спіть добре, синку.

Коли Деймон ліг у своє ліжко і вимкнув світло, по квартирі вже лунало хропіння Вайнстіна.


Його розбудив дзвінок телефону. Він спав глибоким сном і йому здавалося, ніби він пливе крізь темні води, щоб дістатися поверхні. Він перевернувся і підняв слухавку. Він усвідомив, що хропіння з іншої кімнати припинилося. Підсвічений циферблат годинника біля ліжка показував двадцять хвилин на четверту.

- Деймоне? - Він впізнав голос. - Заловські. Мені треба з вами побачитися. У вас є десять хвилин. Я поруч із вами...

- Зачекайте хвилинку, — сказав Деймон. — Я все ще сплю.

Він побачив, як відчинилися двері спальні, і там стояв Вайнстін у піжамі, обриси якого вимальовувалися на тлі світла, що проникало з передпокою.

— Слухайте уважно, — вів далі Заловські. — Я чекатиму на вас через десять хвилин, як і казав. На Вашинтон М’юз.* Сподіваюся, ви знаєте, де це.

— Я знаю, де це.

- Це гарне темне тихе місце для серйозної розмови. Якщо ви знаєте, що для вас добре, не намагайтеся витворяти ніяких кумедних дурниць. Вважайте, що я вас попередив.

- Я попереджений.

Заловський повісив слухавку.

— Це він, — промовив Деймон, поклавши слухавку на телефонний тримач.

— Я так і думав, — відповів Вайнстін.

— Він на Вашинтон М'юз. Ми проїжджали повз неї сьогодні ввечері, повертаючись з бару. Вхід знаходиться біля П'ятого проспекту, трохи раніше площі. З іншого боку є ворота для пішоходів.

— Я йтиму за вами, — сказав Вайнстін. — Може, ярдів за сімдесят-вісімдесят від вас.

— Дайте мені трохи часу, щоб поговорити з ним, з'ясувати, чого він насправді хоче, — попрохав Деймон, починаючи одягатися.

- Не хвилюйтеся. Я буду поруч, коли вам знадоблюся. Як ви себе почуваєте, синку? Нервуєте?

- Не особливо. Більше цікаво.

- Молодець. - Вайнстін повернувся до своєї кімнати, щоб одягнутися.

З дому вони разом не вийшли. Вайнстін прочекав у холі на першому поверсі майже хвилину після того, як Деймон вийшов, а потім вислизнув і почав слідувати за Деймоном, коли той повернув за ріг на П'ятий проспект.

На проспекті руху майже не було. Іноді проносився повз автомобіль, і Деймон обігнав єдиних людей у полі зору, — двох п'яниць, які обіймали один одного за плечі і хрипко співали, хитаючись, прямуючи центром міста. Вони співали «Кесони котяться вперед»,* і Деймон припустив, що вони разом служили в армії.

Деймон рухався хутко, відчуваючи ясність розуму і надзвичайний спокій. Він не озирався, щоб перевірити, чи йде за ним Вайнстін. Дійшовши до входу у Вашинтон М'юз, він зупинився. Маленька вуличка, яка була скоріше провулком, ніж вулицею, була темною, за винятком блідого світла, що виходило з єдиного освітленого вікна біля входу до М'юз. Він не бачив жодного руху на вулиці, яка була довжиною лише близько ста метрів. Він пішов по центру вулиці до воріт на іншому кінці.

Звук співу двох п'яниць наближався, коли вони підходили до входу в М'юз, і Деймон злякався, що, за якимось злим збігом обставин, один або обидва з них мешкали в одному з гарних будинків, що стояли вздовж брукованої вулиці. Він був приблизно за двадцять ярдів від останнього будинку, коли тінь, яка була лише трохи глибшою в темряві, відокремилася від неглибокого дверного отвору.

- Гаразд, — пролунав знайомий голос, — ви можете зупинитися там.

Деймон не міг бачити обличчя чоловіка і міг лише здогадуватися про його розмір і форму.

- Ну, нарешті, — холодно промовив Деймон, — що це все, в біса, означає?

- Я ж казав вам, ніяких витівок, чи не так? - Тінь наблизилася до нього.

- Я ж тут, чи не так? Сам.

Деймон придушив майже непереборне бажання обернутися, щоб подивитися, чи не видно Вайнстіна.

- Оті ваші друзі?

- Оті хто?

- Оті двоє, що співають.

- Не знаю, хто вони. Двоє п'яниць. Я обминув їх по дорозі сюди.

- Вважаєте себе розумним, так? П'яниці. Де ви навчилися цього трюку?

Шум співу став гучнішим, відлунюючи між будівлями. Деймон обернувся. Двоє чоловіків зупинилися біля входу в М'юз, дві темні постаті вимальовувалися на тлі тьмяного світла ліхтарів П'ятого проспекту. П'яниці, здавалося, співали серенади мешканцям М'юз. Тоді тінь відсунулася від стіни однієї з будівель біля входу і потрапила в світло єдиного освітленого вікна на вулиці. Це був Вайнстін.

- Та похер, — вигукнув Заловські. Він сильно штовхнув Деймона, і той мало не впав на дверний отвір. Пролунав гучний постріл, і Деймон побачив, як Вайнстін впав. Деймон кинувся на Заловські і розвернув його вбік. Пролунав ще один постріл. Пролунав крик болю, і Деймон побачив, як один із співаків звалився на тротуар. У той самий момент у вікнах будинку навпроти, де він і Заловські боролися, спалахнуло світло. Заловські був надзвичайно сильним і вирвав руку з хватки Деймона. Світло було за його спиною, і Деймон не міг побачити, як виглядав чоловік. Заловські важко дихав.

- Виблядку, — прохрипів він, — вам це не зійде з рук.

Деймон кинувся бігти до входу в М'юз. Він пробіг лише п'ять футів, коли пролунав ще один постріл. Але цього разу постріл пролунав перед ним. Вайнстін, стоячи навколішках на бруківці, вистрілив. Він почув стогін Заловські, а потім шум металу, що вдарився об бруківку. Він зупинився і обернувся. Заловські біг від нього до воріт з тильного боку М'юз. Він біг, тримаючись за праву руку, незграбно, але швидко. За дві секунди він пробіг через ворота і зник.

Деймон побіг до місця, де Вайнстін, вже не стоячи на колінах, лежав розтягнувшись на спині, а його кров темніла на бруківці.

Здалеку долинали завивання першої поліцейської сирени.


РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ


- Ви можете зайти, — сказав лікар. - Пан Вайнстін у свідомості і питається за вас. Але тільки на кілька хвилин, будь ласка.

Деймон сидів із лейтенантом Шултером у маленькій кімнаті очікування на тому ж поверсі, що й відділення інтенсивної терапії лікарні, куди доставили Вайнстіна та п’яного співака, в якого влучила друга куля Заловські. Співак нікого не просив побачити. Його визнали мертвим одразу після прибуття.

Це був довгий день. Стрілянина сталася трохи після о пів на четверту ранку, а зараз була вже сьома вечора. Спочатку інші детективи допитали Деймона, поки Вайнстін лежав на операційному столі, а потім Шултер прийшов і взяв справу на себе. На щастя, поліція не пустила журналістів до лікарні, але Деймон міг уявити, як виглядали б перші шпальти газет. Він не міг зателефонувати Шилі до першої години, але вона вже виїхала з Вермонта і мала прибути будь-якої хвилини.

Шултер, напрочуд лагідний, наполіг на тому, щоб принести Деймону сендвічі та каву, поки той знову і знову описував кожен рух усіх, хто був причетний до стрілянини. Шултер розповів Деймону, що від місця, де було знайдено пістолет, яким скористався Заловські, до воріт і бордюру на Вейверлі Плейс тягнувся слід крові. Свідок бачив, як чоловік кинувся в авто, що стояло там, і поїхав. На жаль, свідок не помітив номер автомобіля. Ще більш прикро, що Деймон не міг описати нападника, крім того, що той був середнього зросту, масивної статури, дуже сильний і, коли його поранили, похитнувся і ледь не впав, але зумів оговтатися і пошкандибати геть. Куля, мабуть, влучила йому в правий бік або праву руку, бо він тримав пістолет у правій руці і відразу ж після поранення впустив його.

- З великою діркою у ньому він далеко не заїде, — запевнив Шултер. — І незабаром, дуже незабаром, йому доведеться звернутися до лікаря, щоб той його залатав, а ми будемо прямо за ним через десять хвилин після того, як він вийде з кабінету лікаря або лікарні.

- Бажаю вам удачі, — сказав Деймон. - І собі теж.

Він не відчував такої впевненості, як Шултер.


Вайнстін отримав поранення в коліно, яке було розтрощене. Він швидко втратив велику кількість крові, і Шултер дивувався, що навіть у такому стані він зміг вистрілити і влучити у свого супротивника в мерехтливому блідому світлі. Шултер не надавав значення смерті чоловіка, який співав «Кесони котяться вперед» біля входу з П'ятого проспекту до Вашинтон М'юз. Шултер сказав, що такі речі трапляються в Нью Йорку щодня. Він використав вислів «закон середніх величин». Було очевидно, що Шултер вважав роззяв нормально зникаючим видом.

Деймон цього не сказав, але відчував, що математично-аналітичні терези, за якими Шултер оцінював шанси виживання будь-якої людини, сильно відрізнялися від його власних. У його випадку закон середніх величин за останні два тижні був жахливо порушений. Дійсно, співак, що співав рано-вранці, був першою людиною, з якою він мав справу, коли йшов на рандеву з Заловські, якщо можна так сказати про п'яницю, якого він зустрів посеред ночі на П'ятому проспекті, але статистика Шултера не включала інших жертв із списку Деймона, таких як Моріс Фіцджеральд, Мелані Діл, Елсі Вайнстін, Джулія Ларч і мати Шили, а також сам Манфред Вайнстін. Деймон розумів, що поводиться невротично і хворобливо, але не міг позбутися відчуття, що якщо ви хоч якось пов'язані з Роджером Деймоном, то можете стати жертвою, навіть якщо вас не вбили на місці або протягом останніх двох тижнів.

Чоловіка, якого застрелили, було опізнано. Його звали Брайант, і він приїхав до Нью Йорка з Талси, Оклахома, на конференцію керівників страхових компаній. Деймон згадав промову Моріса Фіцджеральда про прийнятні втрати і замислився, чи включить Шултер до їх числа нещасного пана Брайанта.


Вайнстін лежав блідий і нерухомий на лікарняному ліжку, до нього були приєднані дренажні та трансфузійні трубки за допомогою внутрішньовенних голок. Його щоки були зморщені, і його нерухоме тіло під простирадлом також здавалося зменшеним, але його очі, тепер глибоко запалі в орбітах, були пильними. Він був єдиним пацієнтом у палаті.

- Як почуваєтесь? — тихо запитав його Деймон.

- Дихаю, — слабко відповів Вайнстін.

- Лікар каже, що з вами все буде гаразд.

- Б'юся об заклад, він це каже всім дівчатам. - Вайнстін спробував посміхнутися.

- У будь-якому разі, через кілька місяців ви зможете ходити, — сказав Деймон.

- Куди? — запитав Вайнстін. - А як ви?

- Добре, — відповів Деймон. - Недоторканий.

- Ірландська удача. - Вайнстін простягнув руку, щоб потиснути Деймонову. Тиск був слабким. - Я хвилювався за вас. Той сучий син втік, так?

- Так. Недалеко, вважає Шултер. Ви його поранили. Він не може далеко втекти.

- Я повинен був знешкодити його одним пострілом. Те кляте третє пиво, — гірко промовив Вайнстін. - А потім ви почали бігти до мене, прикриваючи його, і я не зміг вистрілити вдруге. Потім, мабуть, я знепритомнів. Ось такий я тілоохоронець. Аматорська ніч у Діксі.*

- У будь-якому разі, — сказав Деймон, — ви врятували мені життя. Якщо це вас втішить.

- Втішить. - З блідих губ пролунав звук, схожий на сміх. - Я чув, як один із тих хлопців, що співали за мною, крикнув. Він теж поранений?

- Він мертвий...

- О, Христосе, — застогнав Вайнстін. - Ви хоч щось дізналися? Хто той покидьок? Чого він хоче?

- Нічого, — відповів Деймон. - Він запідозрив, що ті двоє чоловіків, які співали, підтримують мене, а потім він побачив вас...

- Завжди є те, чого неможливо передбачити..., — прохрипів Вайнстін. - Двоє хлопців поверталися з вечірки і опинилися не в тому місці і не в той час. Це просто невдача. - Він забрав руку з руки Деймона. - Вибачте, я більше не можу говорити. Вони мене наповнили всілякими речовинами, думаю, хочуть, щоб я проспав два тижні. Просто бережіть себе. І не хвилюйся за мене. Я буду...

Він заплющив очі і знову занурився в наркотичний сон.

Деймон відчув полегшення, коли вийшов з відділення інтенсивної терапії, де панувала тиха напруга, а пильні медсестри стежили за екранами, на яких електричні імпульси утворювали нерівні яскраві лінії, що описували життя і смерть гротескно забинтованих тіл, пластично пов'язаних із зітхаючими апаратами, які він помітив крізь відчинені двері інших палат. Смертність, подумав він, проходячи повз врятовані уламки людства у відділенні, тут галузь торгівлі.

Шила чекала на нього разом з Олівером, який був блідіший, ніж будь-коли. Вона зателефонувала Оліверу з Вермонта, і той поїхав до аеропорту, щоб зустріти її. Її сумка лежала на підлозі біля її ніг, а тривога глибоко відбилася на її обличчі. Вона обійняла Деймона, коли він увійшов до кімнати, і мовчки трималася за нього.

Тієї ночі вони більше нічого не могли зробити для Вайнстіна, а Деймон ледь тримався на ногах від втоми; тож, сказавши лікарю, щоб у разі будь-яких кризових ситуацій протягом ночі дзвонив їм до квартири Олівера, де Олівер переконав Шилу залишитися, вони пішли за Шултером лабіринтом коридорів до маленьких задніх дверей, щоб уникнути журналістів біля входу. Тепер, коли Шултер мав докази вбивства одного чоловіка і ще двох тяжко поранених, його байдужість до проблеми Деймона змінилася майже батьківською турботою, і вже не було ніяких розмов про диваків, які роблять десять тисяч непристойних телефонних дзвінків за ніч у Нью Йорку. Він наполіг на тому, щоб сісти з ними в таксі, щоб поїхати в центр міста до квартири Олівера, і допоміг Деймону вийти, ніби той був інвалідом.

- Не хвилюйтеся, — сказав він, коли вони розлучалися біля вхідних дверей будівлі, — ця людина більше не зможе вам заважати. Якщо вам щось знадобиться або ви вважаєте, що я повинен щось знати, у вас є мій номер. У найближчі дні доведеться підписати кілька заяв, але це все. Ніхто не буде з цього робити федеральну справу. - Потім він звернувся до Шили: - Пані Деймон, дбайте про свого чоловіка. Він дуже хоробрий чоловік, і у нього був важкий день.

Він доторкнувся до свого смішного капелюха, сів у таксі і поїхав.


Доріс Гебріелсен була маленькою, повненькою, світловолосою жінкою з мелодійною невеличкою зміною в мовленні, яка змушувала всі її речення в кінці набирати висоти. Це була манера, яка в інші часи дратувала Деймона, але тепер її очевидна турбота про те, що з ним сталося, і теплота її прийому змусили Деймона відчути вдячність. У гостьовій спальні для них були підготовлені квіти, а всі газети були тактовно приховані від очей. Вона накрила стіл холодними закусками, сиром і картопляним салатом і подала Деймону скотч з невеликою кількістю содової, перш ніж вони сіли їсти. Вона розлила напої іншим і взяла собі, а перед тим, як випити, підняла келих і сказала:

- За кращі дні. І за здоров'я пана Вайнстіна.

- Амінь, — додав Олівер.

Віскі пекло, коли стікало Деймону по горлу, але за хвилину чи дві його охопило приємне відчуття віддаленості, мрійливості, відчуття, яке заспокоювало та розслабляло, відчуття, що він більше не відповідає за себе, що він у інших, надійних руках і що він звільнений від необхідності приймати рішення самостійно.

Він не був голодний, але їв сумлінно, як слухняна дитина, і спрагло пив холодне пиво, яке Доріс налила йому.

Після їжі Деймон промовив:

- Сподіваюся, ви вибачите мені. Я повністю виснажений. Мені треба трохи полежати.

- Звичайно, — підтримала Доріс.

Шила пішла за ним до кімнати для гостей і стала навколішки, щоб зняти з нього взуття, поки він сидів на краю ліжка. Вона майже не говорила відтоді, як обійняла його в лікарні, ніби боячись, що кілька слів вивільнять темний потік емоцій, які досі замкнені всередині неї.

- Відпочивайте, любий, — сказала вона, накинувши на нього ковдру. - І ні про що не думайте. У вас є люблячі друзі. Я поїду в центр міста з Олівером і зберу сумку з усім необхідним.

Він простягнув руку, взяв її за руку, підніс її до губ і поцілував. Здавалося, все її тіло здригнулося, ніби її розривав один пронизливий приступ ридання, але сліз не було. Вона нахилилася і поцілувала його в лоб. - Спіть спокійно, — сказала вона, погасила лампу і вийшла з кімнати.

Деймон заплющив очі і майже миттєво поринув у виснажений сон, без сновидінь. Коли він прокинувся, він на мить не зрозумів, де знаходиться, але побачив Шилу, яка сиділа біля ліжка і дивилася на нього, освітлена тонким променем світла, що проникав крізь трохи прочинені двері. У квартирі було тихо. Йому стало погано. У верхній частині грудей він відчував печіння і знав, що він ось-ось виблює. З великими зусиллями він підвівся з ліжка.

- Вибачте, — хрипко промовив він, ще не прокинувшись до кінця, — мене зараз знудить.

Шила допомогла йому встати з ліжка і повела його до гостьової ванної кімнати, двері якої були відчинені, а світло приглушене. Він відмахнувся від Шили і, спотикаючись, зайшов у ванну, зачинивши за собою двері. Він виблював весь свій обід, а також більшу частину бутербродів і кави, які з'їв протягом дня. Він прополоскав рот, почистив зуби щіткою і пастою, які Шила поклала для нього на поличку над умивальником, а потім вмив обличчя крижаною водою. Почуваючись краще, він повернувся в спальню.

- Мабуть, картопляний салат мені не підходить, — сказав він Шилі.

Вона сухо засміялася.

- А як щодо вбивств? — запитала вона.

Мимоволі він теж ледь не засміявся.

- Котра година? — запитав він.

- Опів на третю ночі.

- Час зняти цей одяг. Вам теж.

Коли він знімав одяг, в його ніздрі вдарив запах затхлого поту, страху та залишковий медичний запах лікарні. Він кинув усе, що мав на собі, у купу під відкритим вікном і ліг у ліжко голим. Він помітив, що два односпальні ліжка в гостьовій кімнаті були обережно зсунуті разом Доріс, яка часто відвідувала Деймонів і помітила там, що вони сплять разом. Раптом, що було неймовірним, він відчув велике бажання зайнятися коханням, і коли Шила вийшла з ванної кімнати в нічній сорочці, він сказав: «Знімайте це. І йдіть-но сюди.

Друге ліжко їм не знадобилося аж до пізнього ранку наступного дня, коли вони обоє прокинулися.


Він не виходив з квартири Гебріелсена протягом тижня. Він відчував, що не може зустрітися з журналістом, незнайомцем, відповісти на телефонний дзвінок, прочитати контракт, самостійно вирішити, що він хоче їсти в ресторані. Шила, яка повинна була повернутися на роботу, також щодня відвідувала Вайнстіна в лікарні і щовечора поверталася з обнадійливими новинами про його одужання. Олівер опікувався конторою, але, крім того, що розповідав Деймону, що всі, кого він знав, щодня телефонували в контору, щоб дізнатися, як він себе почуває, і побажати йому одужання, він нічого не казав про справи, якими займався. Він також віддано брехав, коли його запитували, де дівся Деймон, і казав усім, що не знає.

- Дивно, — мовив він, — як легко зникнути з поля зору в Нью Йорку.

На думку Деймона, за останні кілька днів він помітно постарів, і навіть вважав, що помітив кілька сивих волосків у світло-білявому волоссі Олівера.

Ніхто не приносив в квартиру газет, і Деймон був вдячний за це. Він сподівався, що його настрій зрештою зміниться, але поки що він не мав інтересу дізнаватися, як йдуть справи у світі, що сказав президент у своїй останній промові, в якій країні спалахнула нова революція, в якому новому злочині звинуватили ЦРУ, чия п'єса відкрилася на Бродвеї чи поза ним, як зростає процентна ставка або хто помер напередодні вранці.

На щастя, розпочався бейсбольний сезон, і він годинами дивився матчі, перебуваючи в своєрідному трансі, не вболіваючи за жодну конкретну команду, задоволений тим, що на маленькому екрані бачив стільки доказів швидких, молодих навичок та американської життєвої сили. Коли починалися новини, він вимикав телевізор.

Інші вдавали, що теж не цікавляться тим, що відбувається у світі, і ніколи не вмикали телевізор без потреби. Він приймав їхню турботу байдуже, як хвора дитина. Коли він не дивився бейсбольні матчі, він сидів годинами, тримаючи перед собою розгорнуту книгу і ніколи не перегортаючи сторінок. Доріс, яка спочатку намагалася бути веселою, життєрадісною і балакучою, незабаром змирилася з тим, що Деймон хотів лише одного — щоб його залишили в спокої, і почала тихо і непомітно прокрадатися у власному будинку. Вдень, коли інші були поза домом, вона подавала йому їжу на таці, щоб він міг їсти наодинці. Вона швидко зрозуміла, що марно питати, що він хоче на ланч чи обід, і сама складала меню, ставлячи на тацю для нього одну троянду в маленькій вазі та півпляшки вина разом з їжею. Перші два-три дні він потроху пив вино, але печіння в шлунку, яке супроводжувало вино, змусило його залишити пляшку в спокої.

Він нічого не сказав Доріс чи Шилі про те, що тепер вважав психічним захворюванням, і хоча Олівер наповнив невеликий бар у вітальні улюбленим віскі Деймона, він ніколи не торкався розставлених пляшок. Шила не коментувала його раптову стриманість.

Якщо він і бачив сни вночі або під час довгих післяобідніх дрімот, то прокидаючись, їх не пам'ятав. Кожної ночі він спав у маленькому ліжку, обіймаючи Шилу, наче тварина, яка взимку шукає тепла в тілі свого побратима. Після першого тижня Шила сказала йому, що, судячи з усього, Вайнстін зможе покинути лікарню, звичайно, на милицях і в гіпсі, приблизно через два місяці. Вона дуже полюбила Вайнстіна, сказала вона, під час довгих щоденних розмов з ним, і не могла змиритися з думкою, що він повернеться додому, щоб жити сам, без нікого, хто б доглядав за ним у великому порожньому будинку. Вона сказала йому, що коли він буде готовий вийти з лікарні, вона відвезе його разом з Деймоном до будинку в Олд Лаймі, де він зможе одужувати, а Деймон не матиме стикатися з питаннями і співчуттям друзів та вимогами контори. Спочатку, розповіла вона Деймону, Вайнстін сказав, що навіть не хоче про це чути; він роками дбав про себе і не хотів бути для них тягарем тільки тому, що так погано впорався із завданням захистити Деймона. Але Шила сказала йому, що робота ще не закінчена — Вайнстін міг взяти з собою пістолет, на випадок, якщо у Заловські були друзі, які могли б захотіти помститися за нього, або навіть якщо сам Заловські міг з'явитися, незважаючи на впевненість Шултера, щоб живий чи мертвий, Заловські не був більше у змозі завдати шкоди.

Шила не питала Деймона, чи схвалює він її план, а Деймон не ставив питань і не висловлював пропозицій. Він також не питав, як справи у матері Шили. Він був оповитий у коконі інвалідного егоїзму і, хоча знав, що зрештою доведеться знову взяти своє життя у свої руки, час для цього ще не настав.

Шила, проявляючи чуйність, не намагалася вивести його з його герметичної летаргії або підбадьорити. Він усвідомлював, і, мабуть, вона теж, що його нерви були на межі, і він не міг втекти від своїх привидів у тихих днях і темних ночах, від своїх численних загиблих і поранених. Хоча він намагався здаватися якомога спокійнішим і приємнішим, тільки він сам знав, скільки зусиль це йому коштувало і як одне неправильне слово могло змусити його вибухнути сльозами або гнівом. Він не сказав Шилі, що його переслідувало відчуття, що нічого не було завершено, передчуття зла, відчуття, що все, що сталося до цього моменту, було лише прелюдією, загадковим і саркастичним натяком на катастрофу, загибель у майбутньому.

Він також не розповів Шилі, що тепер все частіше його нудило після тих мізерних обідів, які йому вдавалося проковтнути. Він був упевнений, що Доріс, яка ретельно трималася від нього подалі, не підозрювала, що її мешканець страждає від чогось більшого, ніж наслідків пережитого шоку.

Все по черзі одне за одним, похмуро думав Деймон. Коли я наберуся сил, щоб покинути цю квартиру, я таємно піду до лікаря, скажу йому, що моя кров і кістки руйнуються, що я нарешті потребую наукової впевненості.


Це сталося раніше, ніж він очікував, і не було жодного шансу на замовчування.

На восьмий день після стрілянини він прокинувся рано, охоплений нестерпним болем у шлунку. Намагаючись не розбудити Шилу, він з великими зусиллями виповз із ліжка і, зігнувшись навпіл, торкаючись підлоги кісточками пальців, щоб не впасти, попрямував до ванної кімнати. Мимоволі з його вуст вирвався стогін. Він хитаючись зайшов у ванну, але не мав сил і волі, щоб зачинити за собою двері. Він не підвів голови, коли відчув руку Шили на своєму чолі, яка підтримувала його, і почув, як вона сказала:

- Все гаразд, любий, я тут.

Невдовзі потому і Олівер опинився у ванній кімнаті. Деймон соромився своєї наготи і не міг підняти погляд, щоб побачити, чи одягнена Шила у халат. Голос Олівера звучав далеко, наче відлунням у порожньому коридорі, коли він запитав:

- Який номер вашого лікаря?

Голос Шили теж був майже невпізнанним, коли вона відповіла:

- Він не має номера. - Деймон упізнав у її голосі двадцятирічну скаргу. - А мій лікар — гінеколог.

Це якимось чином здалося Деймону комічним, і, нахилившись над унітазом, він почув власний сміх.

— Я зателефоную нашому, — сказав Олівер. — Сподіваюся, він не виїхав з міста.

— Не треба. — Деймон раптом відчув, як біль відступає, а горло більше не стискають спазми. — Я в порядку. - Він випростався і з гідністю надів халат, що висів на дверях ванної кімнати. - У мене трохи розболівся живіт. Ось і все. - Він поглянув на Шилу, вдячний, що вона встигла надіти халат, а потім відвернув погляд, бо вираз її очей і рота його налякав. - Я просто ляжу і трохи подрімаю.

- Не будьте таким клятим спартанцем, — суворо мовила Шила, взявши його під руку і ведучи назад до ліжка.

Лежачи в ліжку, він відчув, як його м'язи розслабилися, шлунок перестав бурчати, а гострий біль зник. Він підбадьорливо посміхнувся Оліверу і Шилі, які стояли над ним.

- Я в порядку, — заспокоїв він. - Правда, я страшенно голодний. Як ви думаєте, можна мені трохи апельсинового соку, тосту і кави?


Лікар був високим, привабливим літнім чоловіком на ім'я Брекер, із сивим волоссям і енергійною, сугубо діловою манерою поведінки, яка вселяла довіру. Він не вважав, що випадок був надто серйозним.

- Трохи відпочинку, — сказав він, — кілька днів легкої дієти, «Маалокс» перед їжею і ніяких турбот — тепер він виглядав суворим, ніби турботи були однією з найгірших хвороб, з якими він стикався за багато років практики в Нью Йорку, — і ви будете як новенький.

Деймон був радий, що Олівер мав здоровий глузд звернутися до розсудливого лікаря загальної практики старої школи, а не до одного з тих новомодних техніків, які відразу ж відправляють своїх пацієнтів до лікарні і піддають їх цілій гамі медичних тортур, включаючи візити до фахівців, кожен з яких виявляє, що бідний страждалець є жертвою саме тієї хвороби, яку вони вміють діагностувати з моменту закінчення медичного університету. Деймон щиро подякував лікарю і запевнив його, що зараз почувається краще, ніж за останні кілька місяців, а обличчя Шили ставало все похмурішим, і невіра в її очах була такою ж очевидною, як прапор, що ляскає на вітру. Заспокоєний запевненням лікаря про незначність його хвороби та скромністю призначеного лікування, хмара, що нависала над душею Деймона, розсіялася, як ранковий туман під променями сонця, і він навіть відчув, що настав час покінчити з тим, що він тепер сором'язливо визнавав як іпохондричну слабкість, і не міг дочекатися, коли зможе підвестися і переконатися, що його діло не занепадає під непевним, хоча й відданим керівництвом Олівера.

Коли лікар пішов, Шила, яка проводжала його до дверей, повернулася з ще більш похмурим обличчям.

- Ви поводитеся як дитина, — сказала вона Деймону, — як маленький мачо, хлопчик на дитячому майданчику, якому дали в ніс, і він кричить, що йому не боляче, хоча кров тече струмком. Що ви знаєте про себе? Ви навіть не дивитеся в дзеркало, крім як під час гоління. Можливо, ви можете обдурити лікаря, але не можете обдурити свою дружину. Це боляче, і чим швидше ви це визнаєте, тим краще. Ви хворий, і ніякі ваші вистави мене не переконають. Ми ще поговоримо про це ввечері, коли я повернуся з роботи.

З дуже темними грізними очима, вона грюкнула дверима, виходячи.

Чудова жінка, подумав він, відкинувшись на подушки. Правильно чи неправильно, вона не вагається висловлювати свою думку.

Але того дня, коли Шила повернулася з роботи, вони не говорили про його симптоми. Шила увійшла з червоними й опухлими очима, ніби вона плакала годинами. Грегор Кодар зателефонував до школи, спробувавши додзвонитися до їхньої квартири, але ніхто не відповідав. Ебба Кодар загинула того ранку від бомби, захованої в припаркованому автомобілі, коли проходила повз банк на вулиці в Ромі. Грегор сказав Шилі, що не залишилось нічого, що можна було б поховати.

Тієї ночі, лежачи в ліжку і тримаючи в обіймах Шилу, яка, на щастя була непритомна після прийому снодійного, Деймон згадав закон середніх величин лейтенанта Шултера. Лейтенант забув включити місто Рому до своєї статистики.

Коли Шила спала в його обіймах у темній кімнаті, Деймон нарешті дозволив собі заплакати. Які попередження, запитував себе Деймон у своєму горі, горі за свого друга і за себе, проігнорувала ця мила і проста жінка?


РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТНАДЦЯТИЙ


Він намагався написати листа Грегору, але вже зім'яв три аркуші паперу, викинув їх у кошик для сміття і робив четверту спробу. Його мозок був заціпенілий, всі проходи в нім заблоковані, всі сприйняття затуманені. Він дивився на аркуш поштового паперу і думав, що безнадійно намагатися висловити словами свої відчуття щодо того, що сталося в Ромі, і вже збирався зім'яти і цей, коли в двері гостьової кімнати боязко постукали.

- Заходьте», — промовив він.

- Не хочу вас турбувати, Роджере, — сказала Доріс, — але дзвонить доктор Брекер, він хоче з вами поговорити.

- Дякую, — відповів Деймон і пішов за нею до передпокою, де на столику стояв телефон. Коли вона вийшла з передпокою, щоб він міг поговорити з лікарем, не будучи підслуханим, він помітив, що Доріс була повністю одягнена, в спідниці та светрі, з акуратно зачесаним волоссям і макіяжем, хоча була лише десята година ранку. З тих пір, як він і Шила були в квартирі Гебріелсенів, він ніколи не бачив її в халаті або з розпатланим волоссям, і він зрозумів, що ця ранкова охайність була для нього, щоб він не відчував, що заважає тому, що могло бути затишним безладом домогосподарки. Він повинен буде віддячити їй за її такт, подумав він. Але іншим разом.

Він підняв слухавку.

- Доктор Брекер, — озвався він.

- Пане Деймон, — відповів лікар, — я всю ніч думав про вас. Мені здається, ви не описали всіх симптомів того, що вас турбує. Наприклад, коли ви блювали, чи було щось чорне?

Деймон на мить завагався. Це було правдою, раз чи два він помічав чорні вкраплення, але він пив каву і пов’язував цей колір саме з нею.

- Ні, не зовсім, — відповів він. Після того, що сталося з Еббою Кодар, турбуватися про сумнівну несправність власного організму здавалося безсердечною легковажністю.

- Будь ласка, пане Деймон, — наполіг лікар, — це може бути дуже важливо. Я не хочу здаватися прискіпливою старою дівою, але часто такі чоловіки, як ви, які все життя були в чудовому здоров'ї, мають схильність зневажати очевидні факти, відкидати те, що, на їхню думку, є лише тимчасовим дискомфортом.

- Що ж, докторе, — мовив Деймон, — тепер, коли ви про це згадали, я бачив те, про що ви говорите. Так, короткочасно, кілька разів, не надто багато. Насправді, зараз я нічого не відчуваю.

Він був упевнений, що доктор Брекер, незалежно від його талантів, не міг здогадатися, наскільки точною була ця фраза.

- Заради всіх, — вів далі лікар Брекер, — а особливо заради вас, вам потрібне набагато більш ретельне обстеження, ніж я можу провести. Я запишу вас на прийом до доктора Зінфанделя в Бойлстонській Загальній лікарні. Він один з найталановитіших діагностів у місті, і я не буду спокійний, поки він вас не огляне.

- Здається, це така метушня через... - Деймон зупинився. Раптовий біль, гаряче пульсування в шлунку, ускладнили розмову, але потім минули. - Так, докторе, — погодився він, — дякую за ваші турботи. Я побачусь з ним.

- Моя секретарка зателефонує вам і повідомить, коли ви зможете зустрітися із Зінфанделем. Якщо він з’ясує, що там нічого серйозного, це заспокоїть і мене, і вас, і вашу дружину. Це варте вашого часу.

- Дякую, докторе, — сказав Деймон і поклав слухавку. Він повернувся до гостьової кімнати і сів за маленький стіл, де намагався написати листа Грегору. Він дивився на кілька слів, які йому вдалося викласти на папері, і був вражений тим, як дивно виглядав його почерк — тремтливий і майже нерозбірливий. Опершись ліктями на стіл, він обхопив голову руками і заплющив очі.


Наступного ранку він був в Бойлстонській Загальній лікарні у самому центрі Манхеттена. Лікарня займала таку велику площу міста і була настільки великою, що здавалося, якби всі ліжка в її високих кам'яних стінах були зайняті, на вулицях міста не залишилося б жодної людини, яка не страждала б від тієї чи іншої хвороби.

Він сидів в кабінеті доктора Зінфанделя і відчував себе трохи безглуздо, бо вже більше ніж двадцять чотири години не мав жодних нападів. Він майже вирішив скасувати прийом, але коли сказав про це Шилі, її похмурий вираз обличчя дав йому зрозуміти, що вона не дасть йому спокою, доки він наполягатиме, що немає причин проходити обстеження. Олівер теж втрутився і зателефонував своєму братові, який був хірургом у лікарні Седар-Сінай в Лос Анджелесі, і підтвердив високу оцінку доктора Брекера щодо Зінфанделя.

Доктор Зінфандель був невисоким, світловолосим, гостроносим, наполегливим чоловіком, невблаганним і невтомним слідопитом серед джунглів прихованих хвороб. Його розпит був скрупульозним. З якою періодичністю виникав біль? Кров через ротову порожнину? Випорожнення? У якому віці перехворіли на кір? Від чого померла ваша мати? А батько? Чи хворіли ви коли-небудь на гепатит? Чи є у вас алергія на пеніцилін? Скільки разів за ніч вам доводиться вставати з ліжка, щоб помочитися? Чи хворіли ви коли-небудь на сифіліс? Гонорею? Чи задихаєтеся ви, піднімаючись по сходах? Чи втратили або набрали вагу останнім часом? Скільки разів на тиждень ви займаєтеся статевим актом? В місяць? Які операції ви перенесли? Ви проходите щорічний медичний огляд? Коли ви востаннє відвідували лікаря перед цим... е-е... епізодом? Ах, десь двадцять п'ять років тому? Брови піднялися від подиву, несхвалення. Ручка в руці доктора Зінфанделя швидко писала на карті, яку він заповнював. Ви маєте страховку «Медікейр» або «Медікейд»? Коли ви вперше відчули біль? Опишіть його, будь ласка. Які у вас харчові звички? Ви любите гостру їжу — соління, чилі, пастрамі? Як би ви описали свої звички щодо вживання алкоголю?

- Помірні.

Доктор Зінфандель втомлено посміхнувся, показуючи, що він чув це визначення багато разів у своїй професійній кар'єрі, від алкоголіків, чоловіків, які випивали повний стакан джину після пробудження вранці, від пацієнтів, які були госпіталізовані з delirium tremens,* та інших, яких звільнили з відповідальних посад через ланчі з п'ятьма мартіні, за якими слідували три чарки бренді.

- Що ви вважаєте помірним, пане Деймон?

- Пара віскі перед обідом, півпляшки вина під час обіду, іноді вечірки.

Посмішка стала кривою, рука писала швидше. Пізніше Деймон дізнався, що лікар Зінфандель, незважаючи на своє ім'я, яке походило від сорту винограду, з якого робили чудове вино, був фанатично непитущим, з усією ненавистю до алкоголю єдиного сина, який бачив, як його мати і батько лежали в канаві, просочені алкоголем.

- Продовжимо. Чи відчували ви останнім часом якийсь особливий стрес?

Деймон завагався. Він задався питанням, чи чудовий діагностик внутрішніх розладів назвав би спробу вбивства, бомбовий підрив дружини одного з його найкращих друзів, що зрештою були зовнішніми розладами, такими ж гідними згадки, як особливий стрес.

- Так, — сказав він, сподіваючись, що добрий лікар залишить це так, вже як є.

- Фізичні? Психічні? - Деймон бачив, що добрий лікар не мав звички залишати щось так, як є.

- Мабуть, можна сказати, що і те, і те, — відповів Деймон. - Якщо ви не проти, я б не хотів про це говорити. - Він не хотів знову переживати ті моменти, коли в темній вузькій вулиці пролунали постріли, коли Вайнстін впав, а п'яний кричав від болю, падаючи на тротуар. - Все це було в газетах.

- Боюся, я занадто зайнятий, щоб уважно читати газети. - Лікар Зінфандель стиснув губи, задоволений своєю справою.

- Скажімо так, величезний стрес, — промовив Деймон.

Доктор Зінфандель переглянув написане, швидко пробігаючи очима карту. Схоже, він дійшов до кінця свого списку запитань. Деймон подумав, що були ще питання, які він міг би задати. Наприклад: Який стан вашої душі, сер? Чи грішили ви? Чи було в момент смерті вашого брата, змішане з вашим дитячим горем, відчуття радості від того, що тепер ви єдиний син і отримаєте неподільну любов і увагу ваших батьків? Чи вірите ви в сни, долю, надприродне? Чи вважаєте ви себе щасливою чи нещасливою людиною? У якому віці ви вважаєте було б доречно померти? Ви обманюєте з вашим податком на прибуток? Ви турбуєтеся про гроші? Де б ви хотіли бути, коли почнеться ядерна війна? Ви кажете, що ніколи не були поранені. Ви справді в це вірите? На вашу думку, Бог існує? Якщо ви в це вірите, чи вважаєте ви, що смерть Ебби Кодар на вулиці Роми була частиною Божого плану для людства? Ви вірите, що майбутні події заздалегідь відкидають свою тінь? Ви погоджуєтеся з поетом, коли він каже: «Ми не в повній наготі приходимо, а в хмарах слави»?*

Деймон уважно спостерігав за лікарем, поки Зінфандель супився, його ніс смикався, а очі, немов радарний сканер, бігали по написаному. Здавалося, він був незадоволений тим, на що відповіді Деймона вказували його навченому професійному розуму.

- Насправді, — промовив Деймон, — зараз я почуваюся цілком здоровим.

Лікар нетерпляче кивнув. Він уже чув цю історію раніше.

- Боюся, — сказав він, — що це не так просто, як ви думаєте. Єдиний спосіб переконатися в цьому — провести повне обстеження: рентген, комп'ютерну томографію, кардіограму, аналізи крові, зразки жовчного міхура, печінки, легень, нирок, сечі та калу тощо, а також кілька днів пильного спостереження. Я хотів би показати рентгенівські знімки та результати аналізів хірургу.

- Хірургу? - Деймон відчув раптову сухість у роті. - Навіщо мені хірург?

- Завжди краще перестрахуватися, — спокійно відповів Зінфандель. - Перевірити всі можливості, так би мовити. З усіма нашими апаратами та діагностичними методами іноді єдиний спосіб переконатися — це зайти всередину.

Принаймні, подумав Деймон, він не сказав, що крапля профілактики варта цілого літра лікування.

- Я не хочу вас лякати, — заспокійливо додав Зінфандель. - Хірург буде лише в резерві, так би мовити.

Якщо він ще раз так скаже, подумав Деймон, я встану і піду з цього кабінету.

- Чи є у вас хірург, який спеціалізується на внутрішній медицині і якому ви довіряєте? — запитав Зінфандель, готуючись записати ім'я олівцем.

- Ні.

Деймон відчув легкий сором, визнаючи, що, незважаючи на успішну кар'єру, він нехтував такою важливою культурною традицією, як наявність особистого хірурга.

- Тоді я б порадив доктора Рогарта, — запропонував доктор Зінфандель. — Він є видатним фахівцем у своїй галузі і працює тут. Ви не заперечуєте, якщо я запрошу його до вашого випадку?

- Я у вашій владі, докторе, — смиренно мовив Деймон, подумавши: Це місце переповнене перевагою.

- Добре. Ви можете бути готові прийти до лікарні завтра опівдні?

- Коли скажете.

- Ви хочете окрему палату?

- Так.

Стара добра «Поховальна пісня», подумав Деймон. До її публікації він би попросив найдешевше ліжко в лікарні. Багатство мало свої переваги. Ви можете страждати без свідків, і будь-які стогони, які ви можете почути, будуть вашими власними.

- Будьте готові залишитися мінімум на три дні.

Лікар Зінфандель встав. Співбесіда закінчилася. Він простягнув руку, коли Деймон також встав. Коли вони потиснули один одному руки, Деймон був здивований напругою в руці лікаря, ніби його рука була прикріплена до руки електричним дротом під напругою. Коли він краще познайомиться з доктором Зінфанделем, подумав Деймон, виходячи з кабінету, у нього буде довгий список питань, які він хотів би задати лікарю про його здоров'я.


П'ять днів по тому він перебував у затишній приватній палаті, де його готували до операції, яка мала відбутися наступного ранку о сьомій годині. Хірург і доктор Зінфандель дійшли згоди, що, найімовірніше, йдеться про важку виразку кишечника. Результати аналізів були невтішними. Передчуття доктора Зінфанделя виявилося правильним, і попередження його та хірурга про наслідки відкладення операції були жахливими.

Олівер знову зателефонував своєму братові, і той сказав, що хірург, доктор Рогарт, має чудову репутацію. Коли Олівер розповів про це Деймону, той гірко посміхнувся і запитав Олівера, чи той пам'ятає його промову про те, що він ніколи в житті не хворів.

- Це стало для мене уроком, — зізнався Деймон. - Боги не полюбляють хвастощів.

Він намагався здаватися спокійним і ставитися до всього легковажно, але панікував і не любив це відчуття. Все вело до цього, думав він, все з того моменту, як пролунав той клятий телефонний дзвінок.

Доктор Рогарт не панікував. Повнотілий, з рум'яними щоками, одягнений у перлинно-сіре, він увійшов до кімнати, широкою, повільною Міссісіпі, з обережними, папськими жестами та неквапливою, виваженою мовою. У нього були м'які, пухкі руки, не такі, як можна було б очікувати від видатного хірурга. Він сів на прямий стілець біля ліжка.

- Я пояснив процедуру пані Деймон, — сказав він. — Я вірю, що вона поділяє мою впевненість, що все пройде добре. Анестезіолог, який вас оглядав, не передбачає великих труднощів. Я очікую, що ви повернетеся в цю палату після виходу з палати для відновлення після операції, через чотири-п'ять годин після того, як ви залишите її задля операційної. - Він продекламував все це, ніби вивчив з підручника і міг повторити тисячу разів, навіть на смертному одрі, якщо б це було необхідно. - Якщо у вас є якісь питання, я з радістю відповім на них, якнайкраще.

- Так, у мене є питання. Коли я зможу повернутися додому?

На повних, по-дівочому вигнутих вустах мимохіть з'явилася сумна посмішка, наче брижі, що спокійно прокотилися по широкій поверхні води. Люди, яким лікар бажав добра і яким він присвятив більшу частину свого життя, завжди прагнули покинути його при першій-ліпшій нагоді, про що свідчила ця посмішка.

- У цих питаннях неможливо бути точним. Я б сказав, що дванадцять-п'ятнадцять днів, залежно від ваших сил до одужання. У вас є ще якісь питання?

- Ні.

Доктор Рогарт підвівся, поправив перлинно-сірий жилет на своєму зручному череві.

- Я пропоную вам сьогодні після п'ятої години вечора нічого не їсти. Сьогодні ввечері санітар поголить вам груди і зробить клізму, а на ніч вам дадуть заспокійливе. Вранці медсестра зробить вам укол перед тим, як ви покинете цю палату, і, ймовірно, ви заснете ще до того, як вас відвезуть до ліфта. Бажаю вам доброї ночі, сер.

Коли він виходив з кімнати, зайшла Шила. Вона спускалася до кафетерію, щоб випити чашку кави. Деймон підрахував, що це була її шоста чашка кави за день. Зазвичай вона випивала одну чашку кави за сніданком і на цьому все. Це була єдина ознака напруги, яку вона собі дозволяла. Її обличчя було спокійним і врівноваженим, а волосся ретельно розчесаним. Вона посміхнулася лікарю Рогарту, який зробив ледь помітний уклін.

- Я просто заглянув, — пояснив лікар, — щоб переконатися в моральному стані вашого чоловіка, мадам. Я радий повідомити, що він чудовий.

- Той, хто ніколи не відчував болю від рани, жартує над шрамами,* — легковажно продекламував Деймон. Порожня бравада, подумав він, для галереї. Показуха, як сказав би Манфред Вайнстін у свої бейсбольні часи. - Для мене це вперше.

- Ви щасливець, сер, — відповів доктор Рогарт. - Я сам за останні п'ятнадцять років переніс три серйозні операції.

- Тоді ви для них ходяча реклама, — сказав Деймон, трохи підлещуючись до власника скальпеля.

Доктор Рогарт похмуро посміхнувся.

- Я занадто товстий, — промовив він. - Я не п'ю, майже не їм, а все одно занадто товстий.

Він велично вийшов із кімнати.

- Це перше з того, що він досі казав, що прозвучало по-людськи, — підсумував Деймон, — Про те, що він товстий.

- Ви в порядку? — Шила стояла над ним, пильно вдивляючись в нього.

- Так. Просто відчуваю себе дурнем, лежачи тут у ліжку посеред дня.

- Ця лікарня існує вже понад п'ятдесят років, — сказала Шила. — Ви не змінете їхню рутину всього за п'ять днів. Я дзвонила Манфреду. Він бадьорий, як блакитна сойка. Він стрибає по всій лікарні і вже виявив мережу збуту марихуани. Він також знайшов двадцяти дворічну медсестру, з якою серйозно думає одружитися. Він сказав, що хотів би укласти з вами парі, що вийде з лікарні раніше за вас. Він сказав, що дає вам коефіцієнти вісім до п'яти.

Деймон вишкірився.

- Може, ми влаштуємо спільну вечірку з нагоди виходу з лікарні.

- Я сказала йому, що незалежно від того, хто вийде першим, він повинен переїхати до нас і залишатися принаймні доти, доки не зможе викинути милиці.

- У вас буде двоє вередливих стариганів на піклуванні. Чому б вам не найняти практикуючу медсестру, щоб вона вам допомагала?

- Ви двоє можете бути такими вередливими, як схочете, — рішуче сказала Шила. — Мені не потрібна допомога. Ви мене знаєте. Я можу зрівнятися з будь-ким у вередливості.

- Це не брехня. - Деймон, простягнувши свою, взяв її за руку. - Коли я тримаю вашу руку ось так, — тихо промовив він, — я відчуваю, що мені нічого не може загрожувати.

Він відчув раптовий спазм болю в животі і мимоволі стиснув руку Шили.

- Що таке? — запитала вона, стривожена.

- Нічого. - Він спробував посміхнутися. - Останній спалах картопляного салату Доріс.

Він хотів, щоб години минали швидше і щоб обіцяні йому заспокійливі ліки вже почали діяти. Вперше в житті він прагнув непритомності.


Було вже по полудні, а Шила і Олівер все ще сиділи в приватній лікарняній палаті. Вони обоє були там, коли Деймона вивезли на візку, і він востаннє злегка помахав рукою о сьомій ранку. До цього часу вони вичерпали всі теми для розмови і знову і знову напружувалися, коли чули кроки, що наближалися коридором. Шила, яка кинула палити, коли вийшла заміж за Деймона, викурила цілу пачку «Малборо», і палата, навіть з відкритими дверима, була заповнена димом. І Рогарт, і Зінфандель обіцяли Шилі, що прийдуть поговорять з нею, щойно операція закінчиться.

Минуло вже більше п'яти годин, а жоден з них не з'явився.

Тоді до кімнати зайшов доктор Рогарт, все ще в зеленому хірургічному халаті та шапочці, з марлевою маскою, піднятою на лоб. Він виглядав втомленим і серйозним.

- Де він? — запитала Шила. - Як він? Чому так довго? - Її голос був різким, без сліду звичної мелодійної ввічливості. - Ви казали, що він уже буде тут.

- Мені шкода, пані Деймон, — сказав лікар. — Він у відділенні інтенсивної терапії. Ваш чоловік дуже хворий, дуже-дуже хворий.

- Що це означає?

- Операція виявилася набагато складнішою, ніж ми сподівалися, — втомлено відповів Рогарт. - Будь ласка, спробуйте заспокоїтися, мадам. Виникли ускладнення. Виразка виявилася перфорованою. Навколо перфорації було велике запалення тканин, яке довелося видалити. За всіма ознаками, ваш чоловік мав би кричати від болю протягом декількох днів...

- Це не в його звичці кричати.

- За медичними критеріями, – промовив доктор Рогарт, – стоїцизм аж ніяк не є перевагою. Це були ускладнення, яких можна було б уникнути, якби операцію провели раніше. Було так багато кровотеч... так багато. - Його погляд блукав, голос був пригніченим. - Неможливо було точно побачити. Ми робимо все, що в наших силах. Він підключений до всіх систем життєзабезпечення, респіратора, переливань... Мені треба повертатися. Я маю проконсультуватися з доктором Зінфанделем та іншими лікарями, які були присутні. Схоже, кровотеча знову почалася. Ми маємо сподіватися, що вона зупиниться сама.

- А якщо не зупиниться? — запитала Шила, немов відкушуючи слова.

- Ось чому ми мусимо порадитися. Ми не впевнені, що він витримає ще одну операцію. Ми мусимо обговорити всі варіанти, сподіватися, що переливання крові буде достатнім... Вони продовжують.

- Скільки переливань крові йому вже зробили? — запитав Олівер.

- Дванадцять.

- Боже мій, — вигукнув Олівер. - І ви збираєтеся робити ще?

- Це необхідно. Артеріальний тиск впав так різко... Ви повинні зрозуміти — героїчні заходи.

- Я не дуже розбираюся в медицині, — сказав Олівер, його голос був таким же ворожим, як і у Шили, — але мій брат — хірург у Сідарс-Сінай в Лос Анджелесі, і він колись казав мені, що багаторазові переливання крові — це дуже ризиковано.

Рогарт блідо посміхнувся, і вся його папська впевненість зникла.

- Я згоден з вашим братом, — відказав він. — Але якби він був тут сьогодні, я впевнений, що він був би змушений вжити тих самих заходів, що й ми. Мені треба йти. Вони чекають на мене...

Він рушив до дверей.

- Я хочу його побачити. - Шила схопила лікаря за руку .

- Зараз це неможливо, пані Деймон, — лагідно відмовив Рогарт. - Йому роблять операцію. Можливо, після обіду, якщо ви прийдете до відділення інтенсивної терапії. Я нічого не можу обіцяти. Мені дуже шкода... Таке трапляється дуже часто... - Він говорив невиразно. - Дуже часто. Ви йдете шукати одне... а знаходите інше. Така сильна кровотеча... Доктор Зінфандель спробує спуститися і тримати вас у курсі подій.

- Він у свідомості?

Рогарт знизав плечима.

- Важко сказати напевно, — відповів він і вийшов.

Олівер обійняв Шилу.

- Він виживе. Я просто знаю це. Він сильний...

- Ваш чоловік дуже хворий, дуже-дуже хворий, — повторила Шила монотонним голосом, як і Рогарт. - Лікарська тарабарщина. Переклад: готуйтеся до того, що він скоро помре. Дуже скоро.

- Тшш, тшш, — Олівер притягнув її ближче і поцілував у чоло. - Я подзвоню моєму братові. Якщо хтось і може нам сказати, що робити, то це він.

- Три тисячі миль, — вимовила Шила, — Мені здається, що все знаходиться за три тисячі миль.


Він прокинувся, або думав, що прокинувся. Він не відчував болю. Все скінчилося, подумав він. Я подолав це і вижив. Але він не був у ліжку. Він був у чомусь, схожому на маленький театр. У глибині піднятої сцени був білий екран. Він був сам. Принаймні, він був єдиною присутньою людиною в кімнаті. Він не міг сказати, сидів він, стояв чи лежав. Екран освітлювало біле світло, а потім на ньому з'явилося зображення. Фотографія доктора Рогарта в перлинно-сірому костюмі, який посміхався. Під нею був підпис: «Доктор Алікзандер Рогарт представляє — Смерть Роджера Деймона».

Деймон розлютився.

- Це жахлива ідея для жарту, — сказав він чи подумав, або міг би сказати.

Потім він усвідомив, що лежить, трохи навскіс, на підлозі передньої частини невеликої сцени, коли на екрані згасло світло. Поруч з ним у тому ж положенні лежав Моріс Фіцджеральд. Вони не були звичайного розміру, а видовжені; обидва були молодими чоловіками і обидва були одягнені у вечірнє вбрання.

- Вони серйозні, — прошепотів Деймон тим дивним способом, який він, здавалося, набув, коли говорив і не говорив одночасно. - Немає напоїв.

Тоді він усвідомив, що з лівого боку сцени стирчали ноги трупа. Пальці трупа були чорні й набряклі, наче їх довго тримали щільно обв'язаними дротом біля основи, щоб перекрити кровообіг. Одна з ніг була пробита великою темною діркою на підйомі. Деймон знав, що там лежав Христос, з раною від костиля, який прибив його ногу до хреста. Він був Христом, а Христос був ним, і його готували до поховання. Його охопила невимовна скорбота, але він не міг поворухнутися.

Доктор Рогарт, все ще в своєму перлинно-сірому костюмі, вийшов з-за лаштунків і доторкнувся до почорнілої стопи, до набряклих пальців.

- Як я і думав, — мовив Рогарт. — Пальці замерзли від допотопної води, яка сама по собі ніколи не замерзає, але все, до чого торкається, перетворює на лід.


- Я думаю, він мене впізнав, — сказала Шила Оліверу. Вони сиділи в маленькій кімнаті очікування відділення інтенсивної терапії. Навпроти них тихо плакала маленька сивочола жінка в гарному фланелевому костюмі. Шилі дозволили побачитися з Деймоном на кілька хвилин близько восьмої години вечора. - Його очі були відкриті, і я думаю, він намагався підморгнути мені. З усіма цими трубками, особливо двома, що входили йому в горло, він не міг говорити, навіть якби хотів. Вони все ще переливають йому кров. Вона накопичується в його грудній і черевній порожнинах, і він набряк до розмірів, удвічі більших за нормальні, і з кожною хвилиною стає все більшим. Це стискає легені, і він має проблеми з диханням, тому йому дають кисень. - Вона говорила рівним голосом, ніби читала сухий щорічний звіт на батьківських зборах. - Кровообіг у його ногах зупинився, і вони холодні, як мармур. Я попросила медсестру обмотати його ноги теплою ковдрою. Можна подумати, що вони самі до цього додумаються. Ніхто не каже ні слова підтримки. Зінфандель тільки повторює: «Ваш чоловік дуже хворий». Він зізнався, що тепер вони вважають, що була перерізана артерія. Доки він мені цього не сказав, вони тільки повторювали, що була надмірна кровотеча. Найвидатніші у своїй галузі, — гірко закінчила вона.


Тепер він був на човні. Він відчував пульсування потужних двигунів. Якось він знав, що вони були на човні, десь у теплих водах Тихого океану, ймовірно біля берегів Індонезії, і знімали фільм під керівництвом пана Грея. Тільки пана Грея там не було. Він зник. Таємнича Індонезія. Деймон мусив продовжувати без нього.

Він спустився під палубу. Чоловік у білому халаті схилився над радіопередавачем. Чоловік мав рідку коричневу бороду, був молодим і мав доброзичливе обличчя.

- За відсутності пана Грея, — заявив Деймон чоловікові, — я візьму на себе керівництво фільмом. Я призначаю вас керувати кораблем.

Чоловік з бородою виглядав розлюченим.

- У мене є інші справи, — не погодився він.

Дуже гарна євразійська дівчина з плоскими рисами обличчя пройшла через кімнату. Вона була одягнена в сині джинси і чоловічу сорочку, яка звисала не заправлена в них і тріпотіла на вітру. Деймон знав, що вона мала бути зіркою фільму. Вона мала співати у фільмі, але коли вона заговорила, її голос був різким, немелодійним хрипом. Деймон здригнувся, почувши її.

- Ви мусите щось зробити з голосом цієї дівчини, — наказав він бородатому чоловікові.

- Залиште мене в спокої, — нетерпляче відповів той. - Ви що, не бачите, що я зайнятий?


- Я телефонував братові, — сказав Олівер. Це було наступного ранку. Шила спала в приватній палаті, а Олівер — на дивані в залі очікування. Кожен раз, коли повз них проходив хтось із лікарів, вони виглядали роздратованими. - Він запитав, чи зробили вони артеріографію, щоб побачити, звідки йде кровотеча. Зробили?

Шила заціпеніло похитала головою.

- У будь-якому разі, він сказав, що ви повинні запропонувати їм це зробити. Ви знаєте, що це таке? — запитав Олівер.

- Ні.

- Я теж.

Шила кивнула.

- Я спробую. Не знаю, чи це допоможе. Лікарі, здається, вже відмовилися від нього. Вони просто механічно виконують свої обов'язки. Слава Богу за медсестер. Вони не залишають його самого ні на хвилину. Нічна медсестра сказала, що він не виробляє еритроцитів, рівень опускається до критичної межі. І він має проблеми з диханням. Вони думають, що у нього зараз пневмонія. Вони продовжують відкачувати рідину з його легень через трубку. Його очі все ще відкриті, але він, здається, не впізнає мене.

Трохи пізніше зайшов Зінфандель, з червоними від недосипання очима і носом, що нервово сіпався.

- Я вважаю, пані Деймон, — сказав він, — що вам слід спробувати трохи відпочити, інакше нам доведеться працювати і над вами також. Ви не робите своєму чоловікові ніякої послуги, так виснажуючи себе.

- Він все ще кровоточить? — запитала Шила, ігноруючи його слова.

- Боюся, що так.

- Ви спробуєте зробити артеріографію?

Зінфандель підозріло подивився на неї.

- Що ви знаєте про артеріографію, пані Деймон?

- Нічого.

- Ви розмовляли з іншими лікарями. - Тон був звинувачувальним.

- Звичайно, розмовляла. Я розмовлятиму з тисячею інших лікарів, якщо вважатиму, що хтось із них врятує життя мого чоловіка.

- Насправді, — промовив Зінфандель без церемоній, — ми вирішили спробувати артеріографію сьогодні вранці. - Тоді він знову перейшов до своєї більш сердечної педантичної манери, наче вихователь у дитячому садку. - Це процедура, під час якої голку вводять в артерію в паху, а через неї вводять катетер до підозрюваного ураження. Потім вводять контрастну речовину, фарбу, якщо бажаєте. Після того, як кров досягне джерела проблеми, роблять рентгенівські знімки і, якщо пощастить, ми знаходимо місце проблеми. Потім під тиском через катетер в артерію вводять невеликі желатинові гранули, дві, три, чотири, залежно від випадку. Якщо пощастить, гранули блокують розрив. Гарантії успіху немає. Якщо кровотеча зупинилася, ми повинні почекати кілька днів, щоб переконатися, що вона зупинилася назавжди. Все зрозуміло, пані Деймон?

- Дякую, так.

- Я не з тих лікарів, — з гордістю виголосив Зінфандель, — які люблять вводити в оману пацієнтів або їхніх близьких. Я вірю в те, що завжди потрібно говорити правду, хай яка вона буде, навіть якщо на той момент вона здається надто суворою.

- Я це ціную, — пробурмотіла Шила.

- Я повідомлю вам про результати, як тільки дізнаюся. А поки що, будь ласка, послухайте моєї поради і відпочиньте.

- Ще раз дякую, — відповіла Шила.

Зінфандель вибіг із кімнати. Він біг лікарнею, наче це була єдина хода, яка дозволяла йому встигати за смертю, що оточувала його в неймовірно великій зоні, яку він мав наглядати.

- Він коняча жопа, якщо хочете знати мою думку, — підсумував Олівер, — але, здається, він чудовий лікар.

- Так, — погодилася Шила. — Якби тільки оперував він замість того іншого.


Він перебував у склепінчастій кам'яній кімнаті на даху будівлі. Тепер він зрозумів, що перебуває в якомусь особливому місці в лікарні. Навпроти того місця, де він лежав, була велика яскраво освітлена кімната, де медсестри та їхні друзі, здавалося, влаштували вечірку, їли, пили та весело розмовляли між собою. З кількох касетних магнітофонів лунав безперервне дзижчання похоронної музики. Молодий лікар сказав:

- Це справжня знахідка. Я отримав її сьогодні. Ця музика звучала на похоронах принца Альберта Бельгійського. Вона коштувала двісті доларів, але того варта.

Він сказав, або подумав, що сказав Шилі, яка, здавалося, то впливала, то зникала з його свідомості, нахиляючись над ним:

- Скажіть їм, щоб припинили цю кляту музику.

У тій самій кімнаті з ним був старий чоловік. М'язистий молодий чорношкірий хлопець у бавовняній футболці, схожий на колишнього боксера, жорстоко бив старого по грудях і животу. Деймон знав, що старий помре, і так і сталося. Деймон знав, що він буде наступним, але його руки були прив'язані по обидва боки ліжка, і він нічого не міг вдіяти. Труп старого чоловіка вивезли, а чорношкірий повернувся до нього і почав жорстоко бити його голими м'язистими руками, що стирчали з футболки. Час від часу чорношкірий припиняв бити його і голив його старомодною небезбечною бритвою. З кожним рухом він наклеював на щоку Деймона тонкий шматочок клейкої стрічки і писав на ньому кульковою ручкою дату і час. Потім він знову починав бити його. Деймон відмовився кричати і спокійно змирився з тим, що чорношкірий його вб'є.

Але в яскраво освітленій кімнаті навпроти нього пролунав бурхливий сміх, і хтось сказав:

- Ми запізнюємося на вечірку. Покладіть його десь до завтра.

Його перенесли, він не міг сказати, куди, і всі пішли, весело розмовляючи, а він залишився сам з яскравим світлом, що болісно світило йому в очі.

Шила знову напливла над ним.

Ви повинні витягнути мене звідси, — сказав він, хоча якось відчував, що з його рота не виходить жодного звуку.

- Дорогенький, — здавалося, відповіла Шила, — люди доплачують купу грошей, щоб померти в цій кімнаті.

- Принаймні, — мовив він беззвучно, — тримайте чорношкірого подалі від мене. Він мене вб’є. Вони всі мене вб’ють. Ви повинні звернутися до поліції. Нехай Олівер зателефонує у «Таймс». Він знає всіх у газеті. І ви теж повинні втекти. Вони вб’ють і вас.

Шила попливла собі, а він спробував заснути, але яскраве світло в очах не давало йому спати. На стіні висів великий годинник, але він йшов назад і рухався швидко, так що стрілки на циферблаті постійно рухалися. Вони хочуть обдурити мене щодо часу, подумав Деймон, вони не хочуть, щоб я розрізняв день і ніч. Це було вишукане вдосконалення тортур.


- Він не може говорити, — розповідала Шила Оліверу, — але якимось чином він дав мені зрозуміти, що хоче ручку і папір. Принаймні артеріографія спрацювала — поки що — і він здається трохи сильнішим. Він може тримати ручку в руці і щось повідомляти. Майже неможливо прочитати, що він пише, але я зрозуміла, що він думає, ніби чорношкірий медбрат намагається його вбити. Цей чоловік просто робить те, що йому наказали — стукає по грудях, щоб вибити рідину, яка накопичилася в легенях, щоб її можна було відкачати і Роджер міг дихати. Але спробуйте пояснити це людині, яка більшу частину часу перебуває не при тямі. Деймон — найменш расистська людина, яку я знаю, але, мабуть, десь глибоко в душі всі ми, ірраціонально...

Вона безнадійно знизала плечима.

- У будь-якому разі, я сказала лікарю, відповідальному за відділення інтенсивної терапії, тримати цього чоловіка подалі від Роджера. У нього і так вистачає турбот. Тепер з'ясувалося, що в перший день йому зробили двадцять шість переливань крові. Ніхто не знає, що тримає його при житті. Його нирки відмовили. Вони замовили шунт, щоб підключити його до апарату діалізу, але лікарі, які це роблять, зможуть почати тільки завтра вранці. І вони повинні скоро вийняти трубку з його горла і зробити трахеотомію, щоб його голосові зв'язки не були пошкоджені. Це перший обнадійливий знак...

Її тон став гірко іронічним.

- Вони вважають, що є шанс, що він виживе, і хочуть, щоб він міг говорити, якщо так і буде. Але фахівець, який це зробить, буде тільки в понеділок, а це через чотири дні, і може бути вже запізно. Можна було б подумати, що в такому величезному місці можна знайти когось іншого, хто зробить це негайно. В газетах повно історій про людей, які роблять це за допомогою складаного ножа на підлозі ресторану, коли хтось задихається шматком стейка. А вони навіть не можуть домовитися про назву операції. Один лікар називає це трахеотомією, інший — трахеостомією.

Шила здивовано хитнула головою.

- Називати речі важливо. Додавання або віднімання однієї літери «с» може змінити весь зміст слова. Звідки я це знаю? Тепер я шкодую, що в молодості не пішла вивчати медицину, а вибрала дитячу психологію. Тоді, можливо, я змогла б боротися з цією жахливою, громіздкою лікарняною машиною.

Олівер мовчки сидів і слухав все це. Він кілька разів відвідував Деймона і розмовляв з деякими молодими лікарями та співчутливими медсестрами, і хоча зовнішній вигляд Деймона його стривожив, він схилявся до думки лікарів і медсестер, з якими він розмовляв і які сказали йому, що тепер, коли Деймон пережив перші жахливі дні, він, швидше за все, зрештою одужає. Коли він щодня розмовляв з братом по телефону і якнайкраще описував лікування, яке проходив Деймон, брат підтверджував, що лікарі знають, що роблять. Він відчував, що Шила просто розчиняється. Фізично вона вже виглядала сильно схудлою, її колись блискуче темне волосся висіло млявим і тьмяним навколо голови, а обличчя здавалося загостреним до тонких, крихких країв. Вона завжди була жінкою, яка говорила коротко і впевнено, тож її безладні тиради були лякаючими, ніби її характер розпадався на незнайомі, пошматовані, неконтрольовані фрагменти. Він хотів би мати сміливість запропонувати їй, що для її ж блага, так і для блага Деймона, було б добре, якби вона на два-три дні покинула лікарню; атмосфера відділення інтенсивної терапії тиснула на неї так само, як і на Деймона. Але він знав, що не може цього запропонувати. Шила подумала б, що він закликає її втекти, зрадити. Так чи інакше, вона проводила майже весь день і ніч у залі очікування, іноді дрімаючи в кріслі, прокидаючись з переляком і поспішаючи до палати Деймона, щоб дізнатися, чи не хоче він їй щось сказати.

І це правда, що вона була єдиним зв'язком зі світом, за допомогою якого він міг щось повідомити, бо тільки вона могла розшифрувати його каракулі на папері. Зараз він страшенно страждав від спраги і постійно писав слово «вода» на жовтому блокноті, який лежав біля його ліжка. Лікарі та медсестри казали, що він отримує всю необхідну рідину внутрішньовенно та через трубку, введену в горло до шлунка, через яку його годували поживним порошком, який мав забезпечувати його півтора тисячами калоріями на день. Йому не дозволяли пити, бо все, що він приймав перорально, одразу потрапляло в його перевантажені та стиснуті легені. Одного разу вони спробували нагодувати його холодним желе, але воно відразу ж викачалося назад, не змінюючи свого вигляду. Шила принесла десяток лимонів і вичавила кілька крапель на тампони, просочені гліцерином, якими вона протерла його пересохлі вуста. Він посміхнувся або спробував посміхнутися вдячно, ніби легка кислинка фрукта дала йому, принаймні на мить, ілюзію втамування спраги.

- Він забуде все це, — сказав Олівер, шукаючи слова розради, — як тільки вийде звідси. Всі медсестри кажуть те саме.

- Тортури. - Шила, здавалося, не почула його слів. - Він продовжує писати одне слово — «тортури» — перед тим, як написати будь-що інше. - Вона дістала зі своєї сумочки складений аркуш жовтого паперу і прочитала з нерівного, майже нерозбірливого почерку, який Оліверу здавався випадковими слідами птахів на піску. «Вибратися звідси. Треба вибратися. Зателефонувати адвокату. О... Це ви, Олівер. О знає номер. Написати. Habeas corpus.* В'язниця».

- Медсестри кажуть, що так буває з усіма, — пробував далі Олівер. — Вони навіть придумали для цього назву. Синдром Відділення Інтенсивної Терапії.

- Вони вас прийняли, — звинувачувально вигукнула Шила. — Вони вважають вас симпатичним. Я бачу, як ви п'єте з ними каву, ходите з ними в кафе за сендвічами. На чиєму ви боці, взагалі?

- О, Христосе, Шила, — втомлено промовив Олівер.

Шила глибоко вдихнула.

- Вибачте, Олівере. Простіть мене. Я не знаю, що я зараз кажу.

- Забудьте про це. - Він поплескав її по руці.

Через кімнату пройшов лікар, і Шила з надією подивилася на нього. Лікар проігнорував її і зайшов у сусідню конференц-залу, де персонал збирався, щоб обговорити випадки та послухати лекції.

- Він починає виглядати як скелет, — продовжила Шила. — Можна побачити кожну кістку його обличчя. Подумати не могла, що руки чоловіка — до того ж такі сильні руки — можуть так швидко змарніти. Здається, він втрачає по п'ять фунтів на день. Ніби він потроху зникає на моїх очах.


РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ


Його несли в печеру четверо чоловіків у масках. Він знав, що лідером четвірки був Заловські, хоча ніхто не промовив ані слова. Печера була високою і просторою, затіненою, висіченою в скелі. Він не міг рухатися, але, опинившись у печері, побачив висічений з каменю саркофаг, який чекав на нього. Тоді він побачив, що його не поховають самого. Біля стіни стояла його дружина, вища, ніж він думав, велична і струнка, одягнена в розкішну рожеву сукню, з волоссям, що спадало на плечі, її постать була осяяна ліловим світлом, нерухома в смерті. Тільки він не міг згадати її ім'я. Коппелія — це єдине ім'я, яке він міг пригадати, і він роздратовано повторював його собі знову і знову. Потім воно змінилося на Корнелія, але він знав, що це теж не те.

Тоді він відчув гострий біль у руці, який пробудив його або майже пробудив, і печера і висока фігура, освітлена ліловим світлом, зникли, і він згадав, що його дружину звали Шила і що вона була жива, і він був вдячний незграбному лікарю, який намагався взяти кров з його руки для додаткових аналізів, бо біль перервав його сон. Це був лікар з кудлатою бородою, якого він намагався призначити капітаном судна, на якому, як він все ще вірив, плавав. Тільки тепер він не міг вільно ходити між палубами, а був замкнений внизу, прив'язаний за обидва зап'ястя більшу частину часу. Швидкий годинник, що біг назад, не відповідаючи дійсності, все ще був видимий. Він зрозумів, що це був хитрий пристрій, щоб змусити його не спати. Він навчився писати слово «сон» майже чітко на жовтому блокноті. Той, хто був на чергуванні, щоб катувати його, ставив собі за першочергове завдання — не давати йому спати. Яскраве неонове сяйво постійно світило йому в очі. Він не пам'ятав денного світла.

Вони постійно кололи його голками, щоб взяти або дати кров. Його вени були занепалі, і більшість лікарів ніколи не могли знайти підходяще місце для своїх голок, і його руки, ноги та стопи були в синцях від безперервних спроб, і він проклинав в душі доктора Зінфанделя, бо щоразу, коли той з'являвся, він наказував або переливання крові, або взяття зразка крові.

Будь-хто з чергових, здавалося, мав право брати у нього кров або вводити внутрішньовенний катетер, незалежно від того, наскільки він або вона були невмілими, і він став жалісно вдячний людям з інстинктивним чуттям, які могли знайти його виснажені, приховані вени з першої спроби. На жаль, він не міг запам'ятати їх або їхні імена.

Здавалося, ним цікавився цілий взвод лікарів, кожен з яких був прикріплений до того чи іншого фахівця в якійсь незрозумілій медичній структурі. Лікарі для його легень, нирок, горла, з трубкою в місці, де була зроблена трахеотомія, для пролежнів, які у нього з'явилися аж до кісток і які доводилося очищати і перев'язувати знову і знову. Він мочився через катетер і без особливого успіху намагався користуватися судном для випорожнення, а у снах він розкішно сцяв як зазвичай і сидів на унітазі. Він був голим і розкритим, з ним поводилися як з шматком м'яса в м'ясній крамниці, і він жив, якщо це можна було назвати життям, у постійному стані приниження.

Медсестри по черзі стукали йому по грудях, щоб він міг відкашляти осад, що накопичився в легенях. Чорношкірий чоловік тримався від нього подалі, але Деймон бачив, як той причаївся в коридорі, чекаючи нагоди. Деймон ще раз попередив Шилу про цього чоловіка і написав їй благальне повідомлення, просячи її викликати поліцію, поки не стало запізно.

А потім одного дня, або вночі, він почув звук віддалених сирен, що наближалися, і з тріумфом відчув, що його повідомлення до дружини дійшло. Він побачив, як медсестри та лікарі поспішно розбігаються, залишаючи лише чорношкірого чоловіка, який увійшов до його палати, став над ним і сказав:

- Вони думають, що дозволять мені тут зависати і взяти на себе провину. Ну, вони помиляються. І якщо ви думаєте, що вам вдасться втекти, добродію, то ви теж помиляєтеся.

Саме тоді Деймон зрозумів, що чорношкірий чоловік був агентом Заловські, який проник до лікарні, щоб закінчити те, що Заловські почав.

Потім чорношкірий чоловік всівся на його груди і почав встановлювати дротяну коробку з динамітом прямо перед ротом Деймона.

- Коли вони увійдуть у двері, — повідомив чорношкірий чоловік, — ця штука вибухне. І ви разом з нею.

Деймон відчував крижаний спокій, задоволений тим, що помре так швидко.

Закінчивши свою роботу, чорношкірий стрибнув з грудей Деймона і зник, а Деймон залишився сам у раптово тихому місці, де вперше майже повністю згасли вогні, а сирени наближалися, а потім почали стихати, аж поки не стало абсолютно тихо.

Покинутий, покинутий, думав Деймон. Шила зрадила його, не повірила йому. Він лежав у затінку й чекав, шкодуючи, що апарат не спрацював.

Прив'язаний і не в змозі покликати на допомогу, він раз по раз намагався стогонами, сигналами очима, слабкими рухами пальців привернути увагу медсестер і лікарів, які постійно проходили повз відчинені двері його палати, щоб вони дали йому щось випити. Вони проходили повз нього, наче він був жебраком біля дверей церкви, а вони поспішали на весілля чи хрестини.

Він тепер постійно перебував на штучній вентиляції легенів, оскільки у нього розвинулася хвороба, яку деякі лікарі діагностували як вірусну пневмонію, а інші називали просто застоєм легень або колапсом. Він ставився до свого стану та спроб лікування з відстороненим, байдужим інтересом, і коли доктор Рогарт зробив один зі своїх рідкісних візитів, він надрукував на блокноті: «Я помру?».

Доктор Рогарт відповів: - Ми всі помремо.

Деймон спробував з презирством відвернути голову від цього чоловіка, але не зміг.


Там був один лікар, який, на думку Деймона, був відповідальний за позбавлення його води. Він мав мокрі, скуйовджені світлі вуса, дуже довге темно-русяве волосся, божевільні, хитрі очі і входив та виходив у розстебнутому білому халаті, що майорів за ним. Він був зайнятий таємничим проектом, який був побудований навколо перського килима і полягав у тому, щоб поставити Деймона в пози, запропоновані фігурами на килимі, і сфотографувати його в цих позиціях. Деймон опинився прив'язаним до палаючого піску, на тлі високих монументів, стін гробниць, все це під нещадним сонячним промінням, висячи на голому дереві на маленькому острові, оточеному озером, від якого полуденне сонце відбивалося, наче вибухи гарматного вогню. Він переміщався з одного місця в інше, немов за помахом чарівної палички, за частки секунди, а лікар, якого Деймон тепер вважав Чарівником і якого завжди супроводжувала зморшкувата медсестра в розтріпаній уніформі, клацав камерою, весело наспівуючи собі під ніс. Якимось чином Деймону вдалося налагодити з ним спілкування, і Чарівник не гребував розмовами, часто буваючи в дуже доброму гуморі.

- Що, власне, ви задумали? — запитав Деймон одного разу.


- Ви побачите, коли я закінчу, — відповів Чарівник. — Якщо вам так цікаво, я беру участь у конкурсі. Журнал про подорожі присуджує приз за фотомонтаж, який найбільше відповідає духу та дизайну мого килима. Ви повинні навчитися співпрацювати, не скаржитись на воду, як усі інші.

Це була перша підозра, що у владі Чарівника перебуває іще хтось.

- Всі перестали б скаржитися, — мовив Деймон, — якби ви хоч раз дозволили їм пити скільки завгодно.

Чарівник засміявся.

- Гаразд. Я дозволю всім напитися досхочу з десятої ранку до полудня. А потім, о другій годині, повірте моїм словам, вони знову будуть благати про воду.

Він відв'язав Деймона від дерева і засміявся, коли той кинувся до берега озера і занурив обличчя в його прохолодну глибину.

О другій годині чарівник знову прив'язав його, і той був спраглий як ніколи, а навколо нього лунали голоси, що благали: «Води, води». Вище голосіння він чув сміх Чарівника.


Несподівано, він не дізнався як, але вже міг відрізнити ніч від дня. Він був на нижній палубі човна вночі, і в ці години йому не світили в очі. Його нічна медсестра, яку він тепер впізнавав, була стрункою жінкою з витонченими рисами обличчя, дуже засмаглою від сонця, з м'яким, приємним голосом. Один з лікарів, молодий кремезний чоловік з бичачою шиєю, часто відвідував її, коли вона була на чергуванні біля ліжка Деймона. Він пожартував про засмагу жінки.

- Я б хотів бути там, — сказав він, — коли ви наступного разу будете засмагати, — і грубо засміявся. Він зробив інші непристойні зауваження на адресу жінки.

Непристойні зауваження, Деймон повторив собі з огидою. До такого прекрасного і тендітного створіння. І він був розбитий горем, коли однієї ночі, після того як лікар з бичачою шиєю прослизнув у кімнату, щоб прошепотіти щось на вухо медсестрі, вона нахилилася до Деймона і тихо сказала:

- Я піду на кілька хвилин.

Він знав, куди вона йде — залізти в порожнє ліжко якогось бідолахи разом з цим розпусним лікарем.

Наступне, що він розумів, це те, що він був наодинці з лікарем у відкритому човні, що плив по озеру до острова.

- Я знаю, чому ви везете мене на острів, — сказав Деймон.

- Чому? — запитав лікар.

- Ви збираєтеся мене там вбити, — спокійно відповів Деймон.

Розлючений лікар дістав із кишені блискучий металевий предмет і вдарив ним Деймона. Біль був нестерпним, але минув за секунду.

- Я тут, щоб врятувати вам життя, — сказав лікар. — Ніколи цього не забувайте.


Він був глибоко в трюмі корабля. Його руки були прив'язані до дерев'яної балки перед ним. Він стояв на колінах перед балкою, а поруч з ним був інший чоловік, якого він ніколи раніше не бачив, також прив'язаний і стоячий на колінах. Дві медсестри поспішали то вгору то вниз по відкритих сходах, що вели на іншу палубу. Він впізнав цих двох медсестер. Це були Джулія Ларч і, мабуть, її дочка. Хоча між ними мала бути значна різниця у віці, вони були абсолютно схожі. Вони не звертали уваги на стогони Деймона та іншого чоловіка, які благали про ковток води. Врешті, роздратована, Джулія Ларч підійшла до них. Вона не дала жодних ознак того, що чоловік перед нею був батьком її сина.

- Ви отримаєте питво опівдні, — сказала вона. — А тепер мовчіть.

Вічний годинник був там. Тепер він працював нормально. На великому циферблаті не було видно руху стрілок. Він показував двадцять хвилин на десяту.

З нелюдським самоконтролем він стримував себе, щоб не дивитися на годинник, поки не вирішив, що минула щонайменше година. Було двадцять п'ять хвилин на десяту. Чоловік, прив'язаний поруч із ним, стогнав дедалі голосніше, і щоразу, коли одна з медсестер, Джулія Ларч та її дочка, з'являлися на сходах, він хрипко вигукував крізь роздуті губи: - Води! Води!

Вони не звертали на нього уваги, а поспішали туди-сюди виконувати свої доручення.

Через деякий час стогони чоловіка ставали все слабшими і слабшими, і він почав хитати головою з боку в бік у божевільному ритмі. Деймон хотів би щось для нього зробити, хоча б задушити його і покласти край його мукам, але з прив'язаними руками і набряклим язиком у роті він міг лише видавати звуки співчуття. Це був найдовший період у житті Деймона, довший за поїздку до Європи, довший за будь-яку подорож Північною Атлантикою під час війни. Нарешті, коли він поглянув на годинник, було за хвилину дванадцята. Він поглянув на чоловіка поруч із собою. Пролунав останній тихий стогін, схожий на зітхання немовляти, і голова чоловіка впала вперед. Він помер.

Деймон почув, як корабельні дзвони пробили полудень. Джулія Ларч з'явилася з глечиком води і двома склянками.

- Де інший? — запитала Джулія.

- Він мертвий.

Деймон жадібно дивився, облизуючи губи, як Джулія наливала одну склянку води. Він шукав іншого чоловіка. Тканина, якою його прив'язали до дерев'яної балки, все ще була на місці, але тіла не було.

- Вони забрали його, або він перетворився на куряву і розвіявся, — безглуздо сказав Деймон, дивлячись, як Джулія поставила повний стакан води і глечик, щоб розв'язати йому руки. Звільнивши руки, він взяв стакан, випив його до дна і простягнув, щоб наповнили знову. Не виказуючи жодних емоцій, Джулія налила ще, і він знову випив все одним ковтком. Задоволений на даний момент, він докірливо мовив Джулії:

- Якби ви прийшли на дві хвилини раніше, він був би живий.

Джулія знизала плечима, її маленьке обличчя залишалося байдужим.

- Правила є правила, — відказала вона.


З цього моменту він міг пити скільки завгодно. Шила приносила йому по шість маленьких баночок холодного ананасового соку, і він нібито ніколи не міг насититися ним і продовжував дивуватися чудовому тропічному смаку фрукта, який холодним потоком стікав йому в горло. Чарівник і його зморшкувата помічниця зникли, і єдиний лікар з багатьох, які заходили і виходили з Відділення Інтенсивної Терапії, який подобався Деймону, невеликий чоловік з обличчям сови і великими окулярами в роговій оправі, який зробив трахеотомію, увійшов до кімнати і сказав йому, що наступного дня замінить трубку в його горлі на таку, яка дозволить Деймону говорити, якщо він навчиться дихати, прикриваючи пальцем отвір у трубці і використовуючи дихання, щоб вимовити кілька слів. Цього чоловіка звали доктор Левін, і він давно пообіцяв Деймону, що той зрештою зможе нормально розмовляти. Він був єдиним лікарем, який сказав йому слова надії, і саме тому Деймон його полюбив.

Як і обіцяв, наступного ранку доктор Левін прийшов з новою трубкою.

- Спочатку, — повідомив він, — ми витягнемо цей пристрій. - Він взяв тоненьку пластикову трубку, яка була прикріплена до мішка з поживним порошком на сталевій підставці над головою Деймона і вела через його ніс у шлунок. - Доктор Зінфандель каже, що вам вже час почати нормально харчуватися.

Деймон з острахом спостерігав за ним. Він був упевнений, що не зможе нормально їсти і ризикує померти від голоду. Але доктор Левін виглядав впевненим, швидко витягнув трубку і залишив її звисати з мішка на сталевій підставці. Потім він взяв нову металеву трубку, через яку він буде дихати і, за словами лікаря, іноді зможе видавати зв'язні звуки, які можна буде інтерпретувати як мову, щоб зв'язати його з рештою людства.

- Це буде трохи боляче, — попередив він, — а може, і дуже. Але це швидко мине, а якщо я зроблю вам анестезію, від голки боліло б сильніше.

Потім він без церемоній простягнув руку і вправно витягнув стару трубку, вкриту гноєм, і вставив нову. Лікар мав рацію щодо болю, але він намагався не показувати цього на обличчі, бо Шила й Олівер були в кімнаті і з тривогою спостерігали за цим.

Нова вигнута металева трубка відчувалася дивно в його горлі.

- Тепер... - Доктор Левін приклав палець до отвору в трубці, як флейтист, - зробіть глибокий вдих і спробуйте говорити.

Деймон зробив глибокий вдих. Він усвідомив, що йому страшно. Незважаючи на те, що сказав лікар, він був впевнений, що не зможе говорити. Але він спробував. На його подив, пролунав звук. Потім він чітко промовив, хоча його голос звучав металево і дивно для його вух:

- Заберіть мене звідси.

Олівер і Шила засміялися. Сміх Шили був істерично високим.

- Тепер спробуйте ще раз, — порадив доктор Левін.

Деймон похитав головою. Він сказав достатньо на один день.


Шила сиділа в приймальні доктора Зінфанделя. Вона зробила зачіску і одягла свіжий одяг, замінивши пом'ятий светр і спідницю, які не переодягала вже кілька днів. Вона хотіла виглядати спокійною і впевненою в собі перед розмовою, яка, як вона знала, мала відбутися. Секретарка Зінфанделя об’явила:

- Ви можете зайти.

Шила підвелася, розгладила складки на спідниці і рішуче зайшла до кабінету, де Зінфандель все ще схилявся над картою пацієнта, який щойно вийшов з кабінету. Він виглядав виснаженим і змученим. Шила знала, що він приходив до лікарні щоранку о п'ятій і часто залишався там до одинадцятої ночі. Він згадував про дружину і двох дітей, і Шила жаліла їх, хоча ніколи не бачила жодних ознак їхнього існування, а на столі Зінфанделя не було сімейних фотографій.

- Він маніяк зцілення, — визначив Олівер, і Шила погодилася, що це визначення підходить до цього виснаженого, похилого чоловіка.

Зінфандель підвів погляд, коротко посміхнувся, його очі були червоними від втоми, а мозок відчайдушно переповнювали тисячі невиліковних хвороб.

- Будь ласка, сідайте, — сказав він. — Я радий, що ми маємо хвилинку, щоб поговорити. Ви знаєте, що я хочу сказати.

- Так, – відповіла Шила. - І я думаю, що ви помиляєтеся.

Зінфандель зітхнув.

- Я не можу виписати його з реанімації, пані Деймон. Ваш чоловік все ще дуже хворий. Його життя висить на волосині. Я не брешу і не приховую перед своїми пацієнтами та їхніми родинами, як ви добре знаєте. Дійсно, пацієнти, які змушені довго перебувати в відділенні, схильні до глибокої депресії. Але у випадку вашого чоловіка ми повинні в першу чергу врятувати його тіло. У нас є свої професійні принципи та професійний досвід.

- Я все це ціную, докторе, — сказала Шила, намагаючись зберегти спокійний голос, — але я теж дещо знаю, проживши з цим чоловіком стільки років. Він переживає найгірший період свого життя. Він так схуд, що залишилися лише шкіра та кістки. Він щодня втрачає вагу. Він відмовляється їсти...

- Формулу суміші, яку я прописав, змішайте з молоком...

- Я все знаю про цю формулу. Ви можете її прописати, але він вип'є один ковток і відвертається до стіни. Я приношу йому делікатеси... копчений лосось, ікру, супи, фрукти... А він п'є тільки ананасовий сік. Як довго, на вашу думку, він зможе прожити на ананасовому соці? Він перебуває у стані фаталістичної летаргії. Він шукає привід, щоб померти.

- Ви перебільшуєте, пані Деймон.

- Я хочу, щоб його перевели з цієї проклятої реанімації, де він оточений вмираючими людьми, апаратами та атрибутами смерті, повернули його в його власну палату, зробили будь-який крок, будь-яку зміну. Він там як дика тварина в неволі, як ті тварини, які відмовляються їсти за гратами і воліють лягти і померти.

- Перевести його неможливо, — різко відповів Зінфандель. - Йому потрібні апарати, респіратор, кисень, монітори... його серце, пульс, артеріальний тиск... рівень еритроцитів, який продовжує бути небезпечно низьким. У будь-який момент може статися надзвичайна ситуація. Він потребує постійної уваги. Відділення Інтенсивної Терапії — єдине місце, де ми можемо це гарантувати. Ви повинні зрозуміти, пані Деймон, ми відповідальні за його життя...

- Я теж, — сказала Шила. - А він відмовляється від цього там, де він зараз.

- Я розумію ваші побоювання, — лагідно мовив Зінфандель. - Ваша точка зору суб'єктивна. Ми не можемо дозволити собі таку розкіш. Ми маємо приймати рішення на об'єктивній основі. Будь ласка, довіртеся нам.

- Я не довіряю, — відказала Шила. Вона встала і вийшла з кабінету.


Коли Олівер того вечора після роботи зайшов до кімнати очікування реанімаційного відділення, як він робив щовечора, він побачив, що Шила була набагато більш стурбована, ніж коли він залишав її напередодні ввечері.

- Що сталося? — запитав він.

- Я мушу з вами поговорити. - Шила озирнулася. У кімнаті було ще двоє відвідувачів, а головний лікар відділення щось інтенсивно шепотів одному з них у кутку. - Я не хочу тут розмовляти. Давайте вийдемо і вип’ємо кави.

- Йому гірше? — занепокоївся Олівер.

- Йому з кожним днем стає гірше, — відповіла Шила і більше нічого не додала, поки вони не сіли за столиком у невеликому кафе біля лікарні, де вони іноді обідали і яке часто відвідували медсестри під час перерв у роботі. Біля входу стояла група з трьох медсестер, і Шила повела Олівера до столика в глибині приміщення, де вони були наодинці.

- Що відбувається? — запитав Олівер. Його обличчя було стурбованим з моменту стрілянини, але зараз це почуття посилилося. Для Шили він виглядав як маленький хлопчик, якого мати загубила в натовпі і який намагався не плакати, шукаючи її серед облич навколо себе.

- Щось незвичайне, — промовила Шила. - І я не знаю, що саме. - Потім вона розповіла йому про розмову із Зінфанделем. - Якщо Роджер щодня втрачає сили, — додала вона, — то логічно спробувати щось інше. Але лікарі мене ігнорують. Вони роблять вигляд, що слухають, але насправді не слухають. У вас є якісь ідеї?

Олівер неприємно скривився і видав кілька незрозумілих звуків у горлі.

- Ну, — вимовив він нарешті, — я не хотів вас хвилювати, але...

- Що але ?

- Це тільки припущення...

Він знову замовк.

- Продовжуйте, Олівере, — нетерпляче наказала Шила. — Не ходіть околясом.

- Вони розподіляють відповідальність.

- Хто розподіляє відповідальність? Яку відповідальність? - Шила ледве стримувала голос.

- Всі вони. Лікарі. Шила, мені це сказали в найсуворішій таємниці.

- Припиніть говорити загадками, Олівере, заради Бога.

- Ну, ви знаєте ту симпатичну блондинку-медсестру, Пенні?

- Так.

- Я кілька разів обідав з нею. - Він почервонів. - Вона дуже розумна, крім того, що дуже приваб...

- Ніяких описів, — жорстко перервала його Шила. - Продовжуйте.

- Пам'ятаєте, Роджер колись написав вам, щоб ви знайшли адвоката?

- Звичайно, пам'ятаю.

- Ну, хтось прочитав, перш ніж передати вам. Або хтось із них — я маю на увазі лікарів. Він, мабуть, розповів іншим. Вони думають, що це тому, що ви і Роджер збираєтеся подати в суд на Рогарта, лікарню, всіх за халатність. На мільйони доларів.

- Роджер ніколи в житті нікого не позивав до суду. Кожного разу, коли він читав у газетах про такі позови, він лютував; він знову і знову повторював мені, що це руйнує медичну практику в Америці.

- Ви це знаєте, — пояснив Олівер. - Я це знаю. А вони — ні. Принаймні, за словами Пенні, вони цього не знають. Вони налякані до нестями. Пенні розповіла мені ще одну річ.

- Що саме?

Олівер різко обернувся, щоб переконатися, що ніхто тихо не підійшов до нього ззаду.

- Коли його привезли в реанімацію після операції, один із чергових лікарів сказав: «Ще одна неоковирна робота Рогарта».

- О, Боже, — промовила Шила. Потім звинувачувально додала: - Ваш власний брат казав вам, що він один з найкращих у країні.

- Мені шкода, — вибачливо відповів Олівер. - Якщо він і зробив помилку, то це була щира помилка. Якщо мій брат сказав, що Рогарт був одним з найкращих у країні, то це те, що він чув. Можливо, Рогарт колись був таким. А може, ніколи, — Олівер, знизав плечима. - Репутація. Є письменники, до яких Роджер не доторкнувся б і десяти-футовою* жердиною, але які отримують чудові відгуки вже двадцять років. Що стосується лікарів — це закрита корпорація. М'яко кажучи, вони не мають звички критикувати один одного. І є ще одна річ, про яку мені розповіла Пенні. У журналі операцій, коли його відправили в реанімацію, на першій сторінці було три літери. - Він завагався. - Я не знаю, чи варто мені вам це розповідати, Шило.

- Які три літери? - Її тон був жорстким.

- «Пе. Ес. Де.», — сказав Олівер.

Шила насупилася.

- Що це означає?

- Пенні каже, що це означає «прикривайте свою дупу». - Олівер зітхнув, ніби зняв з себе величезний тягар. - Вони знали, що сталася велика помилка, і всіх попереджали, щоб вони трималися разом, вони мусили це приховати.

Шила заплющила очі, а потім прикрила їх руками. Коли вона опустила руки, її обличчя було кам'яним.

- Свині, — тихо промовила вона. - Цинічні свині.

- Ви ж нікому про це не скажете, не скажете ж? — з тривогою запитав Олівер. - Якщо вони з’ясують, що це зробила Пенні, її за дві хвилини виженуть.

- Не хвилюйся за Пенні. Я розберуся з цим по-своєму. Роджер завтра покине це кляте місце. Чому ви не сказали мені про це раніше?

- А що б це дало? Вони і так бояться. Як це допомогло б Роджеру, якби вони ще й розлютилися?

- Олівере, - вирішила Шила, - я не можу повернутися до лікарні сьогодні ввечері. Я не знаю, що б я зробила і що б наговорила. Я хотіла б, щоб ви відвели мене в гарний ресторан, повний здорових людей, які насолоджуються смачною їжею і не плетуть інтриг проти когось, і купили б мені кілька напоїв і пляшку хорошого вина. Якщо, звичайно, у вас немає побачення з гарненькою Пенні.

Олівер знову почервонів.

- Ми просто випадково разом їхали ліфтом, — пояснив він, збентежений, — вона закінчувала зміну, був час обіду і...

- Не виправдовуйтеся, — посміхнулася Шила. - Те, що Роджер у лікарні, не означає, що чоловік не може іноді поглянути на гарну дівчину. Просто підійдіть до нього, і якщо Роджер прокинеться, що малоймовірно, скажіть йому, що ви наполягли, щоб я взяла вихідний і пішла з вами, бо лікарня мене пригнічує. Він зрозуміє. У кінці кварталу є салун. Я чекатиму на вас біля барної стійки. Не дивуйтеся, якщо я буду вже п'яна, коли ви прийдете.


Коли Зінфандель наносив свій звичайний візит о шостій ранку наступного дня, Шила вже була там, похмуро сидячи в маленькому кріслі біля вікна. Зінфандель, як завжди під час своїх ранкових обходів, був веселим і жвавим. Він подивився на карту медсестри біля ліжка, доторкнувся до голих пальців ніг Деймона, які вже не були чорними, і запитав пацієнта, як він себе почуває.

Деймон, який тепер ненавидів цього чоловіка, чия присутність щоранку на світанку сповіщала про початок чергового нескінченного болісного дня, відповів:

- Паршиво.

Зінфандель посміхнувся, ніби цей прояв духу демонстрував, що Деймон на шляху до одужання.

- Ваші пальці ніг досі льодяні, — сказав він, даючи зрозуміти, що вважає цей факт ознакою недобросовісності з боку Деймона.

- Іноді вони замерзають, — повідомив Деймон. — Іноді, як от зараз, вони відчуваються, як ніби горять.

- Можливо, це легка подагра, — припустив Зінфандель.

- Заради Христа, я вже більше місяця не пив ні краплі алкоголю, — вигукнув Деймон.

- Одне може не мати нічого спільного з іншим. Сьогодні вранці я попрошу когось взяти у вас кров і ми проведемо кілька аналізів.

Деймон застогнав.

- Ви думаєте, ви зможете знайти когось, хто насправді знає, де в людському тілі знаходяться вени? Ті сантехніки, яких ви сюди присилаєте, встромляють мені голку десять разів поспіль, щоб взяти дві краплі крові.

- Ваші вени... — сумно промовив Зінфандель. - Я не повинен знову розповідати вам про ваші вени.

Він повісив карту назад на узніжжя ліжка, зробивши на ній позначку, і повернувся, щоб вийти.

Шила, яка не привіталася з лікарем і не промовила ні слова, поки він був у кімнаті, підвелася.

- Я хотіла б з вами поговорити, — сказала вона. - Назовні.

Вона пішла за ним у коридор.

- Сподіваюся, це не займе багато часу, — відповів Зінфандель. - Я вже відстаю від графіка.

- Я хочу, щоб пана Деймона перевели в окрему палату, — заявила Шила. - Сьогодні.

- Неможливо. Я вже пояснював, що...

- Якщо його не переведуть, — рішуче продовжила Шила, — я піду до нашого адвоката і отримаю судовий наказ, щоб вивезти його звідси і помістити в іншу лікарню.

Вона помітила, як в блідих очах лікаря промайнула іскра, коли вона згадала про адвоката.

- Я подивлюся, що можна зробити, — промовив Зінфандель.

- Ви не будете дивитися, що можна зробити. Ви переведете його сьогодні до третьої години дня.

- Пані Деймон, — змолився Зінфандель, — ви змушуєте мене діяти всупереч усьому моєму навчанню та принципам. Ви диктуєте лікування, слухаєте плітки медсестер і ставите мені неможливі вимоги. Тепер ви погрожуєте судовим позовом...

- О третій годині цього дня, — сказала Шила і повернулася в палату, де Деймон намагався знову заснути.


Того ранку Деймон востаннє мав галюцинації.

З невідомих йому причин йому дозволили вільно ходити по кораблю. Сам корабель змінився. Це вже не було похмуре вантажне судно, а пофарбований у білий колір корабель, переповнений пасажирами. Усі були зайняті пакуванням речей і прощанням, бо корабель незабаром мав увійти в порт. Без жодних пояснень Деймон зрозумів, що це був порт Сіетла. Він також зрозумів, що хоча всі інші сходять на берег, йому не можна було висаджуватися.

Під дуже гучні корабельні гудки корабель пришвартувався. Медсестри, яких він навчився розрізняти і до яких, як він тепер усвідомив, відчував безнадійну прихильність, проходили повз нього, вже не в білому одязі, а в чарівних кольорових подорожніх сукнях, з тільки-но укладеним волоссям, ретельно нафарбованими молодими обличчями, їхні високі підбори клацали по палубі, коли вони сердечно махали йому рукою і відходили. Тільки одна медсестра зупинилася, щоб попрощатися з ним. Це була найгарніша з них, та, яку вони звали Пенні. Сльози текли з її глибоких блакитних очей з довгими віями по ангельському обличчю.

- Чому ви плачете? — запитав він співчутливо.

- Я закохана в Олівера Гебріелсена, — відповіла вона, — і він закоханий у мене, але він одружений.

- Ах, Пенні, — промовив він, — ви народилися для сліз. Ви завжди будете плакати.

- Я знаю, — схлипуючи погодилась вона.

Вона поцілувала його своїми вологими і м'якими губами, взяла свою сумочку і спустилася по трапу.

Лікар з бичачою шиєю, тепер одягнений у вітровку на блискавці з написом «Університет Вірджинії», зупинився перед Деймоном.

- Ну, до побачення, старина, — люб'язно сказав лікар. - Чи можу я принести вам щось з берега?

Деймон задумався на мить.

- Принесіть мені кока-колу, — сказав він. - З льодом.

- Буде зроблено, — сказав лікар і потиснув йому руку сталевою хваткою.

Потім і він спустився по трапу, і Деймон залишився на величезному кораблі сам.


У другій половині того дня Деймона перевели в окрему палату. Деймон не спитав Шилу, як і чому це сталося, а вона йому не розповіла. У палаті була окрема душова кімната і туалет, і, користуючись ходунками, бо не міг стояти без їхньої підтримки, Деймон дістався до унітазу і сів на нього з відчуттям наближеним до екстазу. Закінчивши справи в туалеті, він підвівся, використовуючи ходунки, і подивився на себе в дзеркало. Перед тим, як покинути відділення інтенсивної терапії, його поголив лікарняний перукар, і риси його обличчя були чітко окреслені. У дзеркалі на нього витріщалося обличчя, яке він ледь впізнав: зеленувато-тьмяно-біла шкіра натягнута, як плямистий пергамент, на гострі кістки, очі в глибоких западинах, позбавлені будь-якого світла. Це очі мертвої людини, подумав Деймон, а потім, незграбно рухаючи ходунки обережно сантиметр за сантиметром, повернувся в кімнату, де Шила і медсестра допомогли йому лягти в ліжко, піднявши його ноги, бо він не мав сил зробити це сам.

Він був радий, що в кімнаті не було годинника.

- Я принесла «Таймс», — сказала Шила. — Хочете переглянути?

Деймон кивнув. Він потримав газету перед собою. Дата для нього не мала значення. Заголовки не мали для нього сенсу. Мова могла бути і санскритом. Він впустив газету на покривало. Почав сильно кашляти. Медсестра приєднала трубку і ввела її в легені через відкритий отвір трахеотомічної трубки внизу горла і увімкнула стиснене повітря, щоб осушити легені. Він звик до цього лікування, але вперше усвідомив, наскільки воно болюче.

Шила принесла йому шоколадний молочний коктейль з морозивом і сирим яйцем. У дитинстві він обожнював молочні коктейлі, але тепер випив кілька ковтків і відштовхнув його. Шила стурбовано подивилася на його відмову, і йому стало прикро, але він не міг більше пити.

Перев'язки на грудях і животі були зняті, але він відмовлявся дивитися на шрами. Медсестри міняли пов'язки, промивали і стерилізували одну велику пролежень на сідниці чотири-п'ять разів на день, і це, що він досі майже не помічав, виявилося нестерпно болючим, як і введення голки для внутрішньовенного введення антибіотиків і постійні переливання крові. Він дуже чітко пам'ятав усі свої галюцинації, але не був упевнений, чи це були події, які він насправді пережив, чи лише сни, тому нікому про них не розповідав. Час від часу він шкодував, що йому не дозволили померти раніше, і був упевнений, що ніколи не вийде з лікарні живим і що час, який чекає на нього, є лише марним продовженням мучень.

Він обурювався на наполягання Шили та медсестер, які доглядали за ним цілодобово, у три зміни по вісім годин кожна, щоб змусити його встати з ліжка і ходити, спочатку з ходунками, потім з палицею, по кілька кроків кілька разів на день. Він намагався їсти, але будь-яка їжа, яку йому пропонували, була для нього як суха вовна в роті, яку він з зусиллям жував, а потім випльовував.

Його денна медсестра щоранку зважувала його. Без інтересу він бачив, що важить сто тридцять вісім фунтів. З кожним днем він не набирав і не втрачав жодного фунта. Коли він потрапив до лікарні, він важив сто сімдесят п'ять.*

У його палаті встановили респіратор, хоча доктор Зінфандель сказав Шилі, що це неможливо. Але Шила звернулася до старшої медсестри в головній приймальні на поверсі, до старої ірландки, з якою вона подружилася, і медсестра лише пирхнула, коли Шила розповіла їй про слова Зінфанделя, і сказала Шилі, що може встановити все необхідне обладнання за тридцять хвилин. Деймон ненавидів респіратор і кисневу маску і відчував, що задихається, коли його прикріплювали до нього, і його доводилося стримувати, щоб він не зняв маску. Олівер заходив до кімнати і виходив з неї, намагаючись підбадьорити його, розповідаючи, як добре йдуть справи в конторі, але, коли Олівер почав говорити про контракти, Деймон заткнув йому рота, сказавши:

- Олівере, від’їбіться.

Одна річ, яку Деймон запам'ятав, це те, як уві сні гарна медсестра Пенні плакала, прощаючись з ним, коли корабель пришвартувався.

- Олівере, — запитав він, — ви збираєтеся одружитися з Пенні?

Олівер виглядав приголомшеним.

- Я не розумію, про що ви говорите, — відповів він.

- Я мушу вас попередити, — вів далі Деймон. Сон перетворився на реальність. - Доріс підходить вам. Вона — переможниця. Хоч Пенні і вродлива, але вона — одна з вічних невдах цього світу. З нею ви будете їсти хліб скорботи до кінця свого життя.

Помираючі, подумав він, мають право на останнє чесне слово.


РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ


Незважаючи на його лояльні спроби з'їсти їжу, якою Шила намагалася його спокусити, і випити насичені молочні коктейлі, які вона для нього приготувала, він не міг відновити втрачену вагу, а кілька кроків, які йому вдавалося зробити туди-сюди по кімнаті, виснажували його на весь день. Але напруга і відчай, які майже охопили його в відділенні, інтенсивної терапії, залишили його. Тепер він відчував спокій, змирившись з тим, що може статися.

Думка про смерть стала для нього настільки звичною, що вже не викликала у нього тривоги. Він відчував, що якби лікарі та медсестри залишили його у спокої, він би помер мирно, з задоволеною посмішкою на обличчі. Звісно, якщо б галюцинації не з'явилися після його смерті, а потім не були реанімовані чудесами сучасної медицини. Це зробило б вислів «спокій могили» космічно невдалим жартом найгіршого смаку. Шістдесят п'ять років — непоганий вік для останнього перетворення. «Час іти», як він колись сказав Шилі, коли один із його старих клієнтів наклав на себе руки в Голлівуді, маючи для цього вагомі причини.

Тримаючи палець на отворі трубки в горлі і згадавши вказівки доктора Левіна про глибоке вдихання, він запитав Шилу, чи він колись справді помер, а потім був повернений до життя.

- Ні, — відповіла вона, і вона не була з тих, хто бреше, навіть з найважливіших причин, - ніколи.

Доктор Левін, якого на той час Деймон вважав єдиним лікарем у лікарні, який знав, як вилікувати будь-що, невимушено увійшов і сказав:

- Давно пора вам говорити по-людські. - Без церемоній, без попередніх вступів, він простягнув руку і висмикнув трубку. Потім, з такою ж недбалістю, він сказав: - Говоріть, чоловіче.

Деймон з недовірою поглянув на гостре обличчя, схоже на совине, і подумав: «Що мені втрачати?» Він глибоко вдихнув. Потім звичайним голосом промовив:

- Вісімдесят сім років тому наші предки заснували на цьому континенті нову націю....*

- Ну, ось і все, — жваво підсумував доктор Левін. Він потиснув Деймону руку. - Це останній раз, коли ви мене бачите. Сподіваюся, наступного разу, коли ви відкриєте рота, ви скажете щось цікавіше, — і пішов.

Користуючись своєю новознайденою балакучістю, Деймон звернувся до Шили та медсестри, які з тривогою спостерігали за операцією:

- У цій кімнаті занадто спекотно. Не увімкнули б ви кондиціонер, будь ласка?

Він був людиною, яка все своє життя, за винятком катастрофічних років, коли він намагався стати актором, проводила більшу частину часу, читаючи і слухаючи, як розмовляють інші люди, але тепер він прийняв брехню, що дар мови є тим, що відрізняє людську расу від решти тваринного світу.


Кімната була наповнена квітами, подарунками від друзів, клієнтів, продюсерів, редакторів та різних доброзичливців, і доки Деймон не наполіг, щоб телефон забрали з кімнати, щодня надходило щонайменше десять дзвінків від людей, які хотіли його відвідати та підбадьорити. Він відмовлявся брати слухавку, а Шила заблокувала всіх, крім Олівера та Манфреда Вайнстіна. Вайнстін прийшов до нього в гості, важко крокуючи і користуючись ціпком, в перший день після виписки з лікарні, коли його нога вже майже загоїлася. Він значно схуд, і його щоки вже не були такими рум'яними, як раніше, але, очевидно, його час ще не настав.

Вайнстін не був з тих, хто добирає слова. Дивлячись на виснажене обличчя Деймона, він вигукнув:

- Хритосе, Роджере, хто вас підстрелив?

- Американська Медична Асоціація, — відповів Деймон. - Коли ви зможете викинути цей ціпок?

Вайнстін скривився, і це нагадало Деймону, як виглядав Вайнстін, коли повернувся на лаву запасних після того, як у сімнадцять років не влучив по м'ячу з переможним пробігом на третій базі.

- Цього сезону я не збираюся красти багато баз, — сказав Вайнстін.

Він збирався до Каліфорнії, щоб відвідати свого сина, але пообіцяв повернутися, як тільки дізнається, що Деймон виписався з лікарні. Він був розлючений, бо ньюйоркська поліція конфіскувала його пістолет, оскільки він мав ліцензію на нього тільки в Коннектикуті.

- Копи, — вимовив він з презирством. - Мені ще пощастило, що вони не посадили мене до в'язниці, бо я намагався вберегти старого друга від вбивства.

Він кілька разів розмовляв із Шултером, але слідів Заловські не знайшлося. Пістолет не дав жодних підказок. Шултер висунув гіпотезу, що Заловські був поранений важче, ніж вони думали, і, ймовірно, помер від ран і був тихо похований членами мафіозного угруповання, до якого він належав. Вайнстін вважав, що той, найімовірніше, виїхав за кордон, до Південної Америки, Сицилії чи Ізраїлю. Вайнстін був переконаний, що вся організована злочинність перебувала в руках італійців, кубинців або євреїв, а Заловські, як би його не звали насправді, був лише пішаком у дрібному вимаганні рекету.

- Одужуйте, старина, – сказав він Деймону перед тим, як піти. - Я хочу мати підставу для показу цього грьобаного коліна.

Але Деймон зрозумів з виразу обличчя свого друга, що Вайнстін відчував, що вони більше ніколи не побачаться.


Олівер виступив на захист Женев'єви Долджер, яка двічі на тиждень надсилала величезні кошики квітів до лікарняної палати і яка дивовижним чином відмовилася від випікання пирогів і закінчила новий роман під назвою «Каденція», поки Деймон перебував у лікарні. Її видавці вчетверо збільшили їй аванс, а Олівер вів переговори з видавцями книг у м'якій обкладинці та кінокомпаніями про величезні суми. Вона наполягала, повідомив Олівер, на тому, щоб хоча б раз побачити Деймона, щоб подякувати йому за все, що він для неї зробив. Поки ще не запізно, — подумки закінчив фразу Деймон.

— Вона каже, що шалено закохана в вас, — переказував Олівер, здивовано піднявши свої майже невидимі брови. — Вона каже, що ви єдиний чоловік у її житті, який змусив її почуватися справжньою жінкою.

Деймон застогнав, але погодився зустрітися з нею. Він вважав, що це справедливо — без Женев'єви Долджер він не був би в окремій палаті, де день і ніч доглядали за ним медсестри, і не було б доктора Зінфанделя, який щоранку тиждень за тижнем турботливо приходив до нього за сто доларів за візит, якби не «Поховальна пісня», а тепер і «Каденція».

- О’кей, — вирішив він. — Але скажіть їй, що тільки на десять хвилин. І скажіть їй, що я занадто слабкий, щоб чути, що вона мене кохає.


Але перш ніж йому довелося терпіти прихильність Женев'єви Долджер, Деймону довелося мати справу з іншою жінкою.

- Ваша колишня дружина, Елейн, Як-там-її, вчора двічі дзвонила, — сказала Шила. Вона щойно повернулася з реєстрації, де люб'язно приймали повідомлення для неї та Деймона, оскільки Деймон прибрав телефон з кімнати. - Вона каже, що просто мусить вас побачити.

- Спармен, — промовив Деймон. - Вона вийшла заміж за чоловіка на ім'я Спармен. Розлучилися вже бозна коли.

- Що я маю їй сказати? - Шила ніколи не зустрічалася з Елейн, і Деймон розумів, що вона і зараз не хоче з нею зустрічатися. Але він відчував, що якщо йому судилося померти, а це здавалося неминучим, то він зобов'язаний жінці, яку колись вважав коханою і з якою був коротко щасливий, коли вони обоє були молоді, дати їй задоволення від останнього прощання. Крім того, з її хлопцем-гравцем і його сумнівними зв'язками, можливо, вона мала якісь підказки про те, хто такий Заловські і чого він хоче, і могла розповісти про це тільки йому особисто. А ще вона завжди вміла розвеселити його, так чи інакше, іноді дотепно, а іноді не дуже, і він відчував, що йому не завадило б трохи розважитися.

- Скажіть їй, що я дуже хочу її побачити, — відповів Деймон. Він бачив, що його відповідь не сподобалася Шилі, але він не міг заперечувати все своє минуле через миттєве невдоволення дружини.

Шила почала щось говорити, але в цей момент до кімнати зайшов один із лікарів, який працював у штаті фахівця з легеневих захворювань. Лікар був привабливим молодим чоловіком із засмаглою шкірою та красиво підстриженим і зачесаним довгим каштановим волоссям. Він приходив щодня, побіжно оглядав Деймона здалеку і неодмінно казав:

- Чому б вам не попросити медсестру відвезти вас на дах, де ви зможете подихати свіжим повітрям?, — і йшов собі.

Він теж брав сто доларів на день, хоча Деймон ніколи не слухався його поради, оскільки кілька ковтків ньюйоркського смогу і вихлопних газів, на його думку, не могли мати тривалого позитивного ефекту для його змучених легень.

Коли наступного дня Елейн увійшла до кімнати, він пошкодував, що роздратував Шилу, сказавши їй дозволити його колишній дружині відвідати його. Вона була одягнена повністю в чорне, і вперше з моменту їхнього знайомства він побачив її обличчя абсолютно без макіяжу. Те, що це покращило її зовнішність, було перекрито траурним виглядом її вдовиного вбрання та сумним виразом обличчя. Шила тактовно вийшла з кімнати, коли медсестра зайшла, щоб повідомити, що пані Спармен чекає біля стійки реєстрації.

- Бідолашний мій дорогенький, — сказала Елейн і почала нахилятися до нього, щоб поцілувати його в чоло, але він різко відвернув голову. - Я б прийшла раніше, але я не знала. Ми були у Вегасі, потім у Нассау, і я тільки два дні тому повернулася до Нью Йорка. Яка травма...

- Елейн, — перервав він, — ви виглядаєте як ворона в цьому клятому одязі. Він мене пригнічує. Чому б вам не піти додому і не повернутися іншим разом у блискучому вбранні, бікіні чи чомусь іншому, трохи веселішому?

- Я не хотіла, щоб ви думали, що я легковажна, — образилася Елейн.

- Ви легковажна, — ствердив він. — Це єдине, що я досі ціную в вас.

- Я знаю про інвалідів, — відказала Елейн. — У своєму болю вони нападають на найближчих і найдорожчих.

- Я не страждаю, — втомлено відповів Деймон, - а ви мені не найближча і не найдорожча.

- Я відмовляюся ображатися, — гідно промовила Елейн. - Але якщо ця проста сукня вам не подобається, я залишила своє пальто зовні, і воно не чорне.

- Йдіть одягніть його, – велів Деймон. Померти було б легше, подумав він, якби вони тільки залишили в спокої.

- Я зараз повернуся. - Елейн вийшла з кімнати, її округлі литки виблискували у прозорих чорних панчохах, надаючи їй фальшивої молодості.

Коли вона повернулася, на ній було яскраво-помаранчеве пальто з коміром з червоної лисиці.

Немає кінця приниженням, які мусить терпіти чоловік, що лежить у ліжку, подумав Деймон, мружачись від променя сонця, що пробивався крізь єдине вікно в кімнаті і освітлював його колишню дружину, наче різдвяну прикрасу.

- Так краще? — запитала вона.

- Набагато.

- Ви завжди мали у собі нестатечну рису, — дорікнула Елейн. - Я думала, що, можливо, в такий момент...

Вона не закінчила речення.

- Елейн, давайте не будемо говорити про такі моменти, якщо ви не проти, — попрохав Деймон.

- Я молилася за вас сьогодні вранці, перш ніж прийти сюди, — повідомила Елейн.

- Сподіваюся, ваші молитви піднялися до неба.

- У церкві Святого Патрика, — вказала Елейн, яка завжди давала людям зрозуміти, що розуміє важливість хорошої адреси.

- Ви навіть не католичка, — нагадав Деймон.

- Я проходила повз П'ятий проспект. Католики теж вірять у Бога.

Елейн була, м'яко кажучи, екуменісткою. Якби всі поділяли її гнучкі теократичні погляди, подумав Деймон, релігійні війни б закінчилися.

- Так кажуть, — погодився Деймон. - А тепер дозвольте мені задати вам питання. Під час усіх ваших подорожей із хлопцем ви чули щось про мою... е-е... мою проблему?

- Фредді розпитував усіх, кого міг. Він знає деяких важливих людей з... ну... по той бік закону, якщо можна так висловитися. - Елейн делікатно стиснула свої широкі, пухкі, нефарбовані губи. - Він розповів мені, що на нього дивилися дуже дивно. Це було ризиковано для нього, можу вам сказати, це не ті кола, де можна безпечно задавати занадто багато питань, але Фредді пройшов би для мене крізь вогонь...

— Він щось дізнався? — нетерпляче запитав Деймон.

— Нічого, — відповіла Елейн.

- О'кей, — Деймон опустив голову на подушку і заплющив очі. - Я страшенно втомився, Елейн. Дякую, що завітали до мене, але я б хотів трохи подрімати.

- Розумію...- Елейн завагалася. Зазвичай вона не була жінкою, яка вагається. - Є одне прохання...

- Що саме? - Він не розплющував очей. Він не хотів більше дивитися на помаранчеве пальто.

- Пам'ятаєте ту фотографію, яку я подарувала вам на день народження, у перший рік нашого шлюбу...?

- Єдиний рік нашого шлюбу. - Він все ще не розплющував очей.

- Ту, на якій ми разом на пляжі, яку я збільшила і вставила в срібну рамку? Пам'ятаєте?

- Пам'ятаю.

- Ви були тоді таким молодим і гарним. З нею так багато асоціацій. Я дуже хочу її отримати. Ви зможете її знайти?

- Я залишу її вам у моєму заповіті.

Елейн заридала, і він розплющив очі, щоб перевірити, чи вона не прикидається. Сльози котилися по блідих щоках. Вона не прикидалася.

- Я не це мала на увазі, — вимовила вона докірливо, між схлипуваннями.

- Ви отримаєте її, люба, — пообіцяв він і ніжно поплескав її по руці.

— Будь ласка, одужуйте, Роджере, — сказала вона тремтячим голосом. — Навіть якщо ви більше ніколи не захочете мене бачити, я хочу знати, що ви поруч і щасливі.

— Я спробую, — тихо відказав Деймон. Потім він опустив голову і заплющив очі. Коли він відкрив їх через кілька хвилин, Елейн вже не було.


Коли наступного дня медсестра зайшла, щоб повідомити, що біля стійки реєстрації чекає пані Долджер, він попросив медсестру запросити її, але додав, що хоче, щоб медсестра залишалася в палаті весь час, поки пані Долджер буде там.

Коли увійшла письменниця, яка забезпечила йому старість, якщо він все ж таки її матиме, він ледь стримав вигук здивування. Кремезненька маленька заміська домогосподарка зникла, а на її місці з'явилася струнка, красиво одягнена дама з ретельно укладеним фарбованим волоссям. Вона була одягнена в гарний зелений твідовий костюм, який, здавалося, був з Парижа, і мала при собі зелену сумочку з крокодилячої шкіри, що пасувала до костюма. З часу їхньої останньої зустрічі вона, мабуть, схудла на двадцять фунтів.* Він замислився, які муки вона завдає своєму чоловікові та дітям.

Однак її голос залишився тим самим — скромним, благальним і вдячним.

- О, Роджере, — промовила вона, — я телефонувала щодня, а вони постійно казали, що ви в критичному стані.

- Тепер я вже не в критичному стані. Ви виглядаєте прекрасно, Женев’єва.

- Я взяла себе в руки, — твердо повідомила вона. - Я сіла на дієту, почала ходити на заняття в спортзал і читати «Vogue», і не дозволяла собі лягати спати, поки не напишу хоча б десять сторінок. Я навіть не можу висловити, як вдячна вам і Оліверу. Він був опорою для «Каденції»... Хоча, — поспішно додала вона, — ніколи не буде нікого такого, як ви.

- Я перегляну коректуру, коли ви її отримаєте, — пообіцяв Деймон, сподіваючись, що вона надійде із запізненням і редактори не будуть вносити жодних змін, оскільки вони вже на кілька тижнів відстають від терміну публікації.

- Спочатку, — нагадала вона, — ви повинні одужати. Це найважливіше. Я принесла вам невеличкий подарунок. - Вона була в елегантному твідовому костюмі, з сумочкою з крокодилячої шкіри і важила на двадцять фунтів менше, ніж коли він бачив її востаннє, але все ще говорила сором’язливо. Коли вона увійшла, вона поставила на стіл квадратну коробку, а тепер взяла її і відкрила. - Я знаю, яка жахлива їжа в лікарні, — заявила вона, — тому я сама спекла для вас пиріг. Яблучний. Ви любите яблука? — запитала вона з тривогою.

- Я люблю яблука.

Він не сказав їй, що майже два місяці не міг їсти тверду їжу.

- Чи можна нам принести тарілку, ніж і виделку? — запитала пані Долджер у медсестри. - Я хотіла б на власні очі побачити, як він з'їсть шматочок.

Медсестра подивилася на Деймона, чекаючи на його відповідь, і той кивнув. Я зроблю це, подумав він, навіть якщо це мене вб'є.

- Ми купуємо новий будинок в Амегансетті,* — повідомила пані Долджер. — Наш старий будинок розташований прямо на вулиці, там дуже шумно, і там немає місця, яке я могла б назвати своїм, де я могла б працювати. І я знаю, що з видом на океан я буду писати краще. Коли я все облаштую, ви повинні приїхати до нас у гості, на довгий час. Звичайно, разом із дружиною.

- Амегансетт не дуже далеко? Я маю на увазі для вашого чоловіка. Його контора у Нью Йорку.

- Він виходить на пенсію в кінці місяця. Йому більше не доведеться їздити на роботу. Він каже, що немає сенсу мати багату дружину, якщо не знаєш, як розпоряджатися її грошима. - Вона по-дівчачому захихикала. - Хто б міг подумати, що я буду утримувати чоловіка в цьому житті?

Медсестра повернулася з тарілкою, ножем і виделкою, і пані Долджер вирізала з пирога трикутник.

- Сподіваюся, все вийшло добре, — сказала вона з тривогою. - З пирогами ніколи не можна бути впевненим. Вони мають власний розум.

Медсестра підняла спинку ліжка, Деймон сів і взяв тарілку від пані Долджер.

- Виглядає смачно, — промовив він, відкладаючи момент, коли доведеться покласти перший шматочок до рота.

- Будь-хто може зробити пиріг красивим на вигляд, — виголосила пані Долджер. - Але у пирогів краса полягає в красі смаку.

Вона знову захихикала, задоволена своєю кмітливістю у зміні банальної фрази.

Деймон глибоко вдихнув і відрізав найменший шматочок від кінця трикутника. Він обережно поклав його до рота, ніби той був паруюче гарячим. Він почав ретельно жувати. Проковтнув. Шматочок залишився в шлунку. І він був смачним. До цього моменту єдиним смаком, який він міг терпіти, був смак ананасового соку. Він відрізав собі набагато більший шматочок пирога і з апетитом з'їв його. Вираз обличчя пані Долджер, яка спостерігала за ним, нагадав йому дитячі й блаженні обличчя деяких його клієнтів, коли він заставав їх читаючими схвальні відгуки на їхню щойно видану книгу .

Він доїв шматок пирога.

- Браво, — вигукнула медсестра, яка вже кілька тижнів безуспішно намагалася запхати йому в горло усіляку їжу.

У раптовому пориві прихильності до Женев'єви Долджер він заявив:

- Я б з'їв ще один шматочок.

Він знав, що це була найбожевільніша бравада і що він ризикував все виблювати після того, як пані Долджер вийде з кімнати, але відчував, що повинен довести свою вдячність цій дорогій і відданій жінці, і що одних лише слів для цього недостатньо.

Пані Долджер засяяла і одночасно почервоніла від цієї похвали на свою адресу, відрізала більший шматок пирога і поклала його на його тарілку. Він з апетитом з'їв його і не знудив.

- Завтра, панно Медфорд, — сказав він медсестрі, — коли ви зважите мене вранці, я готовий побитися об заклад, що я буду важити щонайменше на два фунти більше.

Панна Медфорд виглядала скептично. Коли вона зважила його того ранку, він все ще важив скелетні сто тридцять вісім фунтів.

Пані Долджер пішла, роблячи низку невпевнених рухів, які не пасували до її нової зачіски, елегантного зеленого твідового костюма та сумочки з крокодилячої шкіри.

- Якщо я можу чимось допомогти, — сказала вона біля дверей, — чим завгодно, мій любий Роджере, просто попросіть мене.

Він розумів, що вона мала на увазі не лише те, що спече йому ще один пиріг, якщо він попросить, і сподівався, що панна Медфорд, яка мала гострий зір, як передовий артилерійський спостережник, не сприйняла зауваження пані Долджер як щось більше, ніж щедру пропозицію своїх послуг як пекарки.

Він також відчував полегшення від того, що Шила того дня мусила поїхати до Берлінтона, оскільки її мати достатньо одужала після інсульту, щоб її можна було забрати додому, і попросила Шилу допомогти їй. Шила вважала, що одужання матері було знаком того, що буря нещасть, яка спіткала її, її матір і Деймона в останні місяці, нарешті вщухає. Якщо Шила так думала, Деймон був радий за неї. Що ж до нього, то той факт, що старенька, яка завжди його не схвалювала, могла говорити і вставати з ліжка в далекому Вермонті, навряд чи був подією, яка б віщувала швидке визволення для нього самого.

Те, що він з'їв два шматки яблучного пирога один за одним, було для нього набагато більш підбадьорливим, хоча коли панна Медфорд зважила його наступного ранку, він все ще важив сто тридцять вісім фунтів.


РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ


- Докторе, - Шила сиділа в кабінеті Зінфанделя. Навпроти неї за столом Зінфандель нервово грався олівцем. - Докторе, — сказала вона, — ми ніяк не можемо змусити його їсти, поки він у цій лікарні. Він з'їв два шматки яблучного пирога, які йому принесла подруга тиждень тому, і це все, крім того жалюгідного порошку, який ми змішуємо з водою або молоком за вашою вказівкою.

- Це підтримує життя, — відповів Зінфандель. - У ньому є всі вітаміни, білки, мінерали...

- Це не підтримує його життя, — заперечила Шила. - Він не хоче підтримувати своє життя. Нам пощастить, якщо ми зможемо вмовити його випити півсклянки цього засобу на день. Він хоче додому. Це підтримуватиме його життя.

- Я не можу взяти на себе відповідальність...

- Я візьму на себе відповідальність, — сказала Шила. Її гнів, який вона стримувала, але який все одно був очевидним, працював на її користь. - Якщо буде потрібно, — пригрозила вона, використовуючи погрозу, яка спрацювала, коли вона витягла Деймона з відділення інтенсивної терапії, — я завтра піду до його адвоката і отримаю судовий наказ, який зобов'яже вас відпустити його під мою опіку.

- Ви ризикуєте вбити свого чоловіка, — захищався Зінфандель, але Шила знала, що перемогла.

- Я приймаю цей ризик, — заявила вона.

- Нам доведеться провести цілу серію тестів.

- Я даю вам три дні на їх виконання, — наказала Шила, відкинувши всі тонкощі цивілізованої мови. Всі прикидання зникли; вони були супротивниками, і те, що було перемогою для одного з них, було жахливою поразкою для іншого.


Деймон витерпів рентген, комп'ютерну томографію та забір крові без скарг і будь-яких ознак зацікавленості. Шила не розповіла йому про свою розмову з лікарем Зінфанделем, і він змирився з тим, що ніколи не вийде з лікарні живим. Він все ще не міг зрозуміти «Нью Йорк Таймс», а єдиною їжею, яка не викликала у нього нудоти, залишався заморожений ананасовий сік. Його думки блукали, і коли Шила сказала, що отримала звістку від Манфреда Вайнстіна з Каліфорнії, він заплакав, ніби той довгий кидок з позиції шортстопа був його, Деймона, провиною, і нерозбірливо промовив:

- Він зробив один неправильний рух у своєму житті.

Він пам'ятав, що жінка в зеленому костюмі зайшла до його палати і дала йому шматок яблучного пирога, але не міг згадати ім'я цієї жінки. Панна Медфорд змушувала його час від часу вставати з ліжка і ходити з ціпком по коридору, але після того, як він одного разу подивився у вікно в кінці коридору, прогулянки більше не цікавили його, і запевнення панни Медфорд, що він з кожним днем ходить все сильніше, здавалися йому найбільш тривіальною інформацією.

Він трохи пожвавився, коли після двох днів рентгенів, аналізів і обстежень Шила повідомила йому, що лікарі дали йому попередній висновок про відсутність захворювання.

Через забобони Шила не говорила йому, чому він повинен пройти серію обстежень. Щоб не розчарувати його, вона хотіла почекати до останнього моменту перед його випискою, щоб повідомити йому цю новину. Тож саме панна Медфорд стала носієм радісної звістки.

- Ви в сьогоднішній газеті, пане Деймон, — вигукнула панна Медфорд, коли прийшла замінити нічну медсестру. Вона помахала примірником «Дейлі Ньюс». - У колонці. Там йдеться про жінку, яка написала книгу, а ваша агенція уклала для неї угоду на мільярди доларів або щось таке.

- Не вірте нічому, що прочитаєте до восьмої ранку, — відповів Деймон. Він все ще дивувався з холодної поведінки доктора Зінфанделя о шостій ранку, коли той прийшов на щоденний огляд.

- Тут написано, що ви сьогодні виходите з лікарні після жахливих випробувань, як вони це називають, перестрілки на П'ятому проспекті. Вони думають, що ви поранені. Про доктора Рогарта вони не згадують. - Панна Медфорд гірко посміхнулася. Вона не була прихильницею лікаря. У тих небагатьох випадках, коли він приходив до Деймона, поки вона була на чергуванні, вона поводилася так, ніби її щойно дістали з морозильної камери холодильника. - Хочете прочитати?

- Ні, дякую, — відповів Деймон. - Я байдужий до казок. Як такі нісенітниці потрапляють у газети?

- У кожній лікарні, де я працювала, — пояснила панна Медфорд, — завжди є хтось, медсестра, лікар, санітар, службовець, хто знає когось із газет — двоюрідного брата, хлопця, когось, хто дістає квитки на прем'єру в обмін на інформацію... Не думайте, що це місце є винятком.

- Хтось вам казав, що я сьогодні виписуюся?

- Ні, — зізналася панна Медфорд. — Ні слова.

- Дайте мені ще поспати, — промовив Деймон. — Мені снився приємний сон про те, як я йду з батьком на футбольний матч.


Лише коли Шила прийшла в палату зі свіжими сорочками та спідньою білизною, витягла його з ліжка і почала одягати, він зрозумів, що з ним відбувається, і розплакався.

- Олівер чекає внизу, — повідомила Шила, — з орендованою машиною. Ми їдемо до будинку в Олд Лаймі. Ви не зможете піднятися на три поверхи до нашої квартири, а ні Олівер, ні я не зможемо вас нести.

Медсестра наполягла на тому, щоб посадити його в інвалідний візок і відвезти до приймального відділення лікарні, хоча Деймон протестував, бо хотів вийти звідти на своїх двох і був упевнений, що має для цього достатньо сил.

Був теплий, сонячний весняний день, і Деймон глибоко вдихнув повітря, коли його вивезли через двері, а потім повільно і з зусиллям встав. Він побачив Олівера, який стояв біля орендованого автомобіля і посміхався. Деймон весело помахав ціпком, який йому дали в лікарні. Все було у чіткому фокусі — Олівер, бруньки на деревах, що оточували двір, форма його власної руки, яка тримала ціпок.

Він не почувався ні хворим, ні здоровим, просто тріпотливо спостерігав за навколишнім світом, а яскраві кольори зовнішнього світу змушували його мружитися. Він чув тихий голос панни Медфорд за спиною, яка давала Шилі останні вказівки щодо догляду за пролежнем, що все ще був великою діркою на його сідниці. Він самостійно зробив крок у бік Олівера. Тоді він побачив чоловіка в синій вітровці, який вийшов з-за автомобіля, припаркованого поруч з авто Олівера. Деймон знав, хто це був, хоча не розумів, звідки. Чоловік зробив два кроки до нього. Деймон міг бачити його обличчя. Воно було в'ялим і круглим, кольору мокрого тіста, з очима, які виглядали так, ніби їх просвердлили в голові чоловіка пневматичним дрилем. Чоловік дістав щось із кишені. Це був пістолет, і він направив його на Деймона.

Нарешті, подумав Деймон, відчуваючи шалене полегшення, я все з'ясую.

Пролунав постріл. Деймон зупинився. Хтось закричав. Потім чоловік звалився на тротуар за два кроки від місця, де стояв Олівер з відкритими дверцятами автомобіля.

Звідкись з'явився Шултер з пістолетом у руці та двоє інших великих чоловіків, також тримаючи пістолети.

Деймон спокійно підійшов до місця, де Шултер та двоє інших чоловіків зібралися над тілом, що лежало на тротуарі. Шултер опустився на коліна, приклав вухо до грудей чоловіка, а потім підвівся.

- Він мертвий, — повідомив Шултер. - Вперше кляті газети надрукували щось корисне. Я мав передчуття, що він з'явиться. - Він сяяв від задоволення, наче мисливець, який щойно вполював величезного оленя, чиї вражаючі роги стануть чудовим трофеєм над каміном. - Ви його знаєте?

Деймон подивився на мертвого чоловіка, на жакеті якого блищала кров. Обличчя було спокійним. Деймон ніколи раніше його не бачив. Він похитав головою.

- Це міг бути хто завгодно, — здивовано сказав він Шилі, яка обіймала його. - Він так і не передав своє повідомлення.


Він сидів у саду в Олд Лаймі, дивлячись на Протоку. Наставали сутінки, і вздовж берега починали мерехтіти вогники, а вода перетворилася на темну сталь. Всередині будинку він чув, як Шила наспівувала собі під ніс, готуючи обід. Він з нетерпінням чекав на нього. Окрім сніданку, ланчу та обіду, Шила готувала йому яєчний лікер об 11-й ранку, о 5-й пополудні та перед сном у старій хаті, що шурхотіла і скрипіла, наче човен на вітру біля води. За два тижні він набрав 10 фунтів і ходив по саду без ціпка.

Шултер побував там з візитом.

- Це найрозтриклятіша справа, — зізнався Шултер. - У нього не було жодних документів. Ні водійських прав, ні кредитної картки, нічого. Ніхто не забирав тіло. Пістолет був старим німецьким Пі38,* який, ймовірно, якийсь солдат привіз з війни. Він міг перейти через двадцять рук до цього часу. Це все, що ми знаємо. Більше нічого. - Шултер здивовано похитав головою. - Він просто з’явився з нізвідки. З тротуару. З каналізації. Нізвідки, — додав він.

- Нізвідки, — сказав собі Деймон у сутінках. Він згадав, що хотів, щоб йому дозволили померти в лікарні і не злякався, коли побачив чоловіка з пістолетом, який вийшов з-за припаркованого автомобіля.

Шила вийшла з кухні у фартуху, несучи дві склянки віскі з содовою, одну для нього, одну для себе. Він взяв свою склянку, а Шила сіла у крісло поруч із ним, і вони обоє дивилися на темніючу Протоку. Він простягнув руку до її руки.

- Цілителька, — промовив він. — Дарувальниця життя.

- Не ставайте сентиментальним на старості, — відповіла Шила. — Я просто жінка, яка приносить вам віскі перед обідом.

- Яке гарне місце, — визначив Деймон, коли вони пили разом.


КОМЕНТАРІ


У 1951 році, запідозрений у симпатіях до комуністів під час маккартизму, Ірвін Шо переїхав до Європи разом зі своєю дружиною Меріан та шестимісячним сином Адамом. Хоча він виправдався романом «Неспокійний ефір» (The Troubled Air) - зображення доброї, порядної людини, яка потрапила в пастку істерії та жорстокості темного періоду американської історії, - та все ж залишився в Європі і зрештою оселився в швейцарському селищі Клостерс.

Однак він не був прощений. Майкл Шнеєрсон, який видав біографію Шо одразу після його смерті, пише:

«А тепер, коли інших письменників його покоління засипали почесними ступенями та літературними нагородами, Шо не отримав жодної. Навіть включення до Американської Академії Мистецтв і Літератури, що, здавалося б, було неминучістю для письменника з досягненнями Шо, як би суворо їх не визначали, якимось чином було йому відмовлено. «Академія? — сказав Шо одного разу з великою гіркотою Джорджу Вайденфельду. - Вони навіть не знають, що я існую». Літературні владні кола не могли позбавити Шо його великої та незмінної популярності. Вони не могли позбавити його накопиченого статку, який тепер зробив його одним із найбагатших письменників у світі. Але внутрішнє коло еліти не дозволило Шо вийти назовні — і продовжуватиме робити це до кінця його життя».

Чи не єдиною його нагородою був футбольний м’яч Бруклінського коледжу. Шнеєрсон цитує слова дружини одного з його друзів:

«На ньому були імена всіх його колишніх товаришів по команді, — згадує Ліліан Такер. - Він дуже розчулився. Крім того, він досить сильно випив. Тому через кілька місяців він не пам'ятав, що вже показував нам цей м'яч, і показав його нам знову. Звичайно, ми зробили вигляд, що не бачили його раніше. Але на той час, на жаль, м'яч вже майже здувся».

Саме в такій образі на Академію і в обуренні на лікарів, які недобре повелися з ним, Ірвін Шо почав писати цей роман восени 1981 року, повернувшись до Клостерсу після операції, словами Шнеєрсона, з запамарочливою швидкістю, і першу чернетку завершив трохи більше ніж за три місяці. Помітно ослаблений після випробувань, вже на початку грудня Шо почав редагувати роман з допомогою місцевої секретарки, який «залишається сильним і почесним останнім твором слабкого і втомленого чоловіка наприкінці його видатної кар'єри».

Весною того ж року, як нам розповідає Шнеєрсон, «непохитний у своєму переконанні, що він завдячує своїм життям Меріан» (з якою він був на той час у розводі), «не знаючи, якщо або коли його рак може повернутися, Шо захотів одружитися повторно, щоб гарантувати, що Меріан зможе успадкувати більшу частину його тепер значного майна як його вдова і таким чином уникнути обтяжливих податків на спадщину. «Це була справжня угода, — зазначив один близький друг, — у якій Ірвін отримав охайний будинок, управительку та стару подругу, а Меріан — гроші та шановану поведінку від Ірвіна»»

Роман був виданий у жовтні 1982 року, а весною 1984 року Ірвін Шо помер від раку.


ПРИСВЯТА


«Присвячується Чарлзу Такеру». Майкл Шнеєрсон розповідає про нього: «Одним із ранніх прикладів [гостинності] був доброзичливий страховик з Нью Йорка на ім'я Чарлі Такер, який одразу вразив Шо, бо він також грав у футбол у коледжі, а потім у вільний час двадцять років працював суддею на іграх Ліги Плюща. Такер також служив на війні лейтенантом-командором на авіаносці в Тихому океані, а, на думку Шо, кожен, хто пройшов війну (не кажучи вже про вищий чин), одразу ставав його товаришем по чарці. Шо телефонував Такеру і кричав без жодного вступу: «Гей, Чарлі, що буде на цій грі в боулінг?» або «Що ви думаєте про Нотр Дам?». Як і з іншими, Шо з добродушним захопленням слухав також і розповіді Такера, і час від часу позичав їх для своєї прози. Його останній роман, «Прийнятні втрати», був заснований на одній з таких історій і присвячений Такеру».


ЕПІГРАФ


«Джи1, Джи2, Джи3 та Джи4 погоджуються..» G1, G2, G3, G4 – так позначають в американській армії підрозділи або відділи штабу дивізії і вище, які відповідають за підготовку особового складу (G1), військову розвідку (G2), планування операцій (G3) та логістику (G4).


РОЗДІЛ ПЕРШИЙ


«...до стадіону «Єльська Чаша»» Єльська Чаша (Yale Bowl) – домашня арена команди Єльського університету з американського футболу.


РОЗДІЛ ДРУГИЙ


«...це його nom de guerre» З французької «військове ім’я», тобто позивний, який використовують військові під час війни, щоби унеможливити ідентифікацію.


«Нарешті нам випала сімка». Виграшна комбінація у грі в кості з двома кісточками, коли випадає 2 і 5, 3 і 4, 1 і 6.


«...декорації до «Холодного дому»». Мається на увазі роман Чарлза Дікінза, якого у нас називають Дікенсом.


«...вжила слово «cojones»». Тобто «чоловічі яйця» іспанською, що використовується як символ мужності і відваги.


«Buon giorno, Signor, Signora, va bene?» Добридень пане, пані, все гаразд?


РОЗДІЛ ТРЕТІЙ


«...мати справу з Шубертами». «Шуберти» — це ім'я трьох братів Шубертів — Сема, Лі та Джейкоба — які заснували організацію Шубертів наприкінці 19 століття, здійснивши революцію в американській театральній комерції. Починаючи як рознощики газет, вони побудували величезну імперію театрів і постановок, зрештою заволодівши значною частиною Бродвею та ставши найстарішою та найвпливовішою професійною театральною компанією Америки.


«Après moi, le deluge». Після мене хоч потоп.


РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ


«...вона важить близько двохсот фунтів». 90 кілограм.


«...не вбивають людей, якщо тільки вони не Хемінгвеї». Сам Ернест Хемінгвей стверджував у своїх листах, що він вбив 122 німця під час його 8 місячного перебування у Франції в кінці Другої Світової війни. Принаймні так він написав у 1950 році у листі до Артура Мізнера. Інший кореспондент Білл Волтон, який був тоді з ним у Франції і якого Хемінгвей називав Віллі, згадує: «Він був оповідачем. Він не знав, коли закінчуються правда, а коли вигадка. І час від часу, саме коли ми були разом, він розповідав мені якусь історію, і тоді я дивився якось дивно, а він питав: «Ви мені не вірите, чи не так?» [Сміється] А я відповідав: «Ні, не вірю». Він казав: «Ви абсолютно праві». [Сміється]»


«...Мейлер порізав одну зі своїх дружин». У 1960 році письменник Норман Мейлер, володар Пулітцерівської премії, після вечірки вдарив свою дружину Адель складаним ножем, мало не вбивши її. Газета «Дейлі Ньюс» розповіла зі слів очевидців, що вони цього вечора обоє були дуже п'яні. Адель була обурена тим, що у нього з'явилася нова коханка. Вони вдвох нескінченно ображали одне одного. Зрештою, коли вона крикнула «Торо! Торо!», щоб ще більше висміяти фетиш чоловіка щодо тореадорів, Мейлер у сліпій люті завдав Адель два удари: спочатку в груди, ледь не влучивши в серце, а потім ще раз у спину. Коли вона впала на підлогу Норман знову і знову обходив Адель, гавкаючи на інших: «Залиште її в спокої! Нехай ця сучка помре!»


РОЗДІЛ П’ЯТИЙ


«...єдине, що він читає, - це «Формуляр Перегонів»». «The Daily Racing Form» (Щоденний Гоночний Формуляр) відома також як «Racing Form» або просто «Form»,— таблоїдна газета, заснована в 1894 році в Чикаго, Френком Брунеллом. Газета публікує статистичні дані про минулі виступи скакових коней для гравців, які роблять ставки на перегонах в Північній Америці.


РОЗДІЛ ШОСТИЙ


«Ах, Кам'яний мур Крюс». Кам’яний мур (Stonewall) – це було прізвиськом генерала армії Півдня під час Громадянської війни Томаса Джонатана Джексона. Пан Грей таким чином іронічно нагадав Крюсу його ж слова: «До біса все це. Я здаюся. Я втомився голодувати. Не можна безкінечно битися головою об кам'яний мур...».


«...не маю проти кіно per se». Per se – саме тут означає «по суті».


«...в одній з презентацій «Еквіті Лайбрері». «Еквіті Лайбрері» (Equity Library) – театр, заснований у 1943 році представником профспілки акторів «Акторська справедливість» (Actors' Equity), та куратором театральної колекції ньюйоркської Публічної бібліотеки, був створений з метою надати можливість проявити себе молодим акторам, режисерам та технічним працівникам, а також залучити до театру глядачів, які не могли собі дозволити відвідувати комерційні театри, тобто вхід був безкоштовний. На початку 70-их в цьому театрі грали, наприклад, ще нікому не відомі Денні ДеВіто і Джон Гудмен.


«...обідали bouillabaisse». Буйабес — це традиційний французький рибний суп, що походить з Марселя, прованський суп з різноманітної риби, морепродуктів та овочів, ароматизований шафраном, фенхелем та апельсиновою цедрою


«...і fettuccine al pesto». Fettuccine al pesto — це класична італійська страва з довгою яєчною локшиною (феттуччині) «маленькі стрічки» та ароматним соусом песто, приготованим зі свіжого базиліку, кедрових горішків, часнику, пармезану та оливкової олії.


РОЗДІЛ СЬОМИЙ


«...вагою вісім фунтів» 3 кг 600 гр


РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ


«Метод, продемонстрований «Груповим Театром»». Театр, створений у 1931 році, відомий своїм новаторством в американському методі акторської майстерності. «Груповий театр» відкинув зіркову систему, прагнучи створити колективне середовище, де всі учасники — актори, режисери та драматурги — розділяли відповідальність та успіх.


«...навчався в «Трініті». Тобто вчився в коледжі повна назва якого: «Коледж Святої Королеви Ілізабет та неподільної Трійці біля Дубліна». Це найстаріший та найпрестижніший навчальний заклад в Ірландії і один із семи найстаріших університетів англомовного світу та єдиний, який розташований поза Великою Британією.


«...вони готували бенкети з boeuf bourgignon, fritto misto і качкою à l'orange». «Тушкована яловичина в соусі з бургундського вина» - французька страва, «смажена суміш» - італійська страва морепродуктів у клярі, і «качка з апельсинами» - блюдо французької кухні.


«...називав нову la Maitresse de la Maison». Французькою «господиня дому».


«Я можу відрізнити яструба від чаплі». Моріс використовує цитату з шейкспірівського «Хемліта»: (I know a hawk from a handsaw) Акт ІІ сцена 2. До слова мовити, в руснявому перекладі цього роману «Допустімиє потєрі» Ілана Полоцка, повного перекладацьких помилок, тут найсмішніша: Полоцк переклав репліку з цитатою як «Я могу випілівать птічєк».


«Ви знаєте «На полях Фландрії?»» «На полях Фландрії» — це вірш часів Першої Світової війни канадського хірурга Джона МакКрея, у якому використовується образ червоних маків, що ростуть на могилах, щоб вшанувати загиблих і закликати до продовження дій проти ворога. Образи маків у вірші зробили його тривалим символом солдатів, які загинули в бою.


[Коли вже честь поставлена на кін. Як бути

Коли мого убито батька і матір зганьблено,

І розум й кров розбурхано мої,]

Ці три рядки пропущені в декламуванні Моріса, можливо, за задумом письменника, як такі, що не відповідали обстановці.


«...Слухай! Я чую зараз їх передзвін!». Пісенька Арієля з п’єси Шейкспіра «Буря». (Дія І, сцена 2)


«Юридичні зв'язки були розірвані в Ріноу». Місто Ріноу, Держава Невада, відоме своїми казіно і ліберальним законом щодо розлучення.


«Я був Мавром не мавританським...». В оригіналі: «I was the Moor unmoored» і в такому ж стилі далі.


«Моріс Фіцджеральд, що має влучне ім'я. Покидьок Джеральда.» Прізвище з префіксом «Фіц» (означає «син») застосовувалося до позашлюбних дітей високородної знаті


««Amor omnia vincit», - сказав Фіцджеральд. - Або, можливо, навпаки. «Omnia amor vincit»». Правильно: «Omnia vincit amor» (Все перемагає кохання) відсилає до рядка з десятої еклоги Вергіліуса «Omnia vincit amor et nos cedamus amori» (Все перемагає Амур, і ми підкоримося Амуру).


«Камінь, листок, незнайдені двері». Цитата з прологу І частини роману Томаса Вулфа «Поглянь на дім свій, ангеле» (Look Homeward, Angel).


РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ


«Видовище має тривати». Через десять років цей вираз «the show must go on» рок-гурт «Queen» зробить всесвітньо відомим.


«...з краплею води з джерела в Лурді?» «Fountain at Lourdes» - джерело з цілющою, навіть чудотворною водою у гроті Массабьєль у Лурді на півдні Франції.


«...трохи тортів і елю?». Торти і ель (cakes and ale) – ідіома радощів життя: задоволення, насолоди і таке інше.


«...коньяк з добавкою nepenthe». Nepenthé - лікувальний напій забуття в давньогрецьких міфах, яким лікували від смутку.


««Панна Отіс шкодує». Популярна пісенька. «Вона не зможе завітати на чай»». «Міс Отіс шкодує» — це пісня 1934 року про заможну світську левицю, яка стріляє у свого невірного коханого, а потім її лінчує натовп, але все ж таки вибачається за пропущене запрошення на ланч.


«...надприродного Auschwitz». Німецька назва польського містечка Освенцим, де був концентраційний табір смерті.


РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ


«...що мають справу з американським Челліні». Тут мається на увазі Бенвенуто Челліні, який був У часи Відродження скульптором, ювеліром, шибайголовою, вбивцею і хвальком у своїх мемуарах, в яких їдкими коментарями проти своїх недоброзичливців діяв наче кинджалом. Але вочевидь Махендорфу більш підійшов би не образ Челліні, а П’єтро Аретіно. Бо Аретіно був таким як Махендорф, тобто займався літературним бандитизмом, шантажуючи ганьбою навіть королів.


РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ


«...поставити пам'ятник біля «Сарді»». «Sardi's» — це ресторан, розташований у Театральному районі Манхеттена. Він відомий карикатурами на бродвейських знаменитостей на своїх стінах, яких там понад тисячу.


«...по кварталу перед «Саксом»». «Saks Fifth Avenue» (розмовно Saks) — це мережа елітних американських універмагів, заснована в 1867 році Ендрю Саксом Флагманський універмаг мережі на П'ятому проспекті відкрився у 1924 році.


РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ


«...стала жертовним вівтарем. Баран у гущавині».  І пройшли на місце, про яке сказав йому Бог; і влаштував там Авраам жертовник, розклав дрова і, зв’язавши сина свого Ісаака, поклав його на жертовник поверх дров.  І простяг Авраам руку свою і взяв ніж, щоб заколоти сина свого.  Але ангел Господній воззвав до нього з неба і сказав: Аврааме! Аврааме! Він сказав: ось я.  Ангел сказав: не здіймай руки твоєї на отрока і не роби з ним нічого, тому що тепер Я знаю, що боїшся ти Бога і не пожалів сина твого, єдиного твого, для Мене.  І підвів Авраам очі свої і побачив: і ось, позаду баран, що заплутався у гущавині рогами своїми. Авраам пішов, узяв барана і приніс його у всепалення замість [Ісаака], сина свого. (Буття. Розділ 22) Переклад Патріарха Філарета (Денисенка).


«...наливши віскі в джіггер». Джіггер – це спеціальний мірний інструмент бармена у формі пісочного годинника з двома конусоподібними стаканчиками різного об'єму, що використовується для точного дозування спиртних напоїв.


«Роджер, - відповів голос». «Roger» означає «Я отримав і зрозумів ваше повідомлення». Ця фраза виникла на початку радіозв'язку, де «Roger» було фонетичним словом для позначення літери «R», що означало «отримано». Воно використовується для підтвердження повідомлення або запиту, подібно до висловів «O’Kей» або «зрозуміло».


«...показують фільм «Порушник Морант»», «Breaker Morant» — австралійський біографічний військовий фільм 1980 року режисера Брюса Бересфорда, який також став співавтором сценарію за однойменною п'єсою Кеннета Дж. Росса 1978 року.


«...лежали після coups de grace». Французькою «удар милосердя» - це коли заради припинення страждань смертельно пораненої людини чи тварини, добивають пострілом чи іншою зброєю, наприклад, заколюють шпагою. Ірвін Шо тут використовує вираз метафорично, як «фінальний удар».


РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ


«Остання праця Моцарта, «Реквієм», замовлена графом фон Вальзегг-Штупахом». Граф Франц фон Вальзегг був німецьким аристократом, який жив у замку Штуппах поблизу Глогніца. Його найбільше пам'ятають тим, що він замовив у Вольфганга Амадея Моцарта реквієм-месу в 1791 році після смерті своєї двадцятирічної дружини Анни (граф, який скорботно переживав смерть, якому на той час було лише 28 років, ніколи не одружився повторно).


«Dies Irae. Lacrimosa». Dies Irae. Lacrimosa. – секвенція (різновид середньовічного католицького гімну), яка до 1962 року була обов’язковою частиною католицької заупокійної меси. Dies Irae (День гніву, тобто Судний день) – назва всієї секвенції і першої її частини, Lacrimosa (Сльозливий) – назва останньої.


«Вони відвезли його до Беллв'ю». Беллв’ю – найстаріша лікарня Америки, тепер величезний медичний центр, розташований на Першому проспекті. Центр має психіатричне відділення, де, наприклад, 17 днів тримали вищезгаданого письменника Нормана Мейлера після спроби ним вбити свою дружину.


РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ


«...літаком «Алігейні Ейрлайнс»». «Алігейні Ейрлайнс»» - авіакомпанія зі штаб-квартирою у Піттсбурзі, яка перестала існувати під цією назвою у 1979 році. Звідси, враховуючи, що Деймони дивилися фільм виробництва 1980 року, Шила називає нову авіакомпанію старою назвою.


«...подати скаргу на Джона Доу». Джон Доу (John Doe) — це загальний псевдонім, який використовується для позначення невідомої або анонімної особи чоловічої статі. Цей термін застосовується в правовій, медичній та інших сферах, коли справжнє ім'я невідоме або його потрібно приховати. Термін виник ще в Середньовіччя. Окрім Джона Доу ще використовують Річард Роу. Якщо багато невідомих тоді використовують Моу, Поу, Коу і таке інше.


«...наспівував мелодію з мюзиклу «Камелот», згадуючи слова пісні «Хтивий місяць травень»». «Камелот» — це мюзикл про короля Артура, лицаря сера Ланселота і їх кохану Гвіневру. Перша постановка відбулась у 1960 року. Під час написання роману мюзикл був поновлений на Бродвеї. Пісню «Хтивий місяць травень» виконує Гвіневра.


«tant pis». В цьому випадку перекладається «неважливо».


«Cosi Fan Tutte». Опера Моцарта «Так чинять усі», повна назва якої «Так чинять усі, або Школа для закоханих».


«...що спускалася на Медовлендс». Медовлендс або Медовлендс Хакенсак – це водно-лугові угіддя на захід від Нью Йорка. Було перетворено на місце великих сміттєзвалищ.


«...«Загиблих конфедератів» Лоуелла». Лоуелл написав вірш «За загиблими Союзу» для Бостонського фестивалю мистецтв у 1960 році, де він вперше прочитав його на публіці. «Ода загиблим Конфедерації» — це довгий вірш американського поета-критика Аллена Тейта.


«...«Доктор Фаустус» Марлоу (безверхі вежі Іліона - солодка Хелено, безсмертним зроби мене своїм поцілунком)» «...солодка Хелено, зроби безсмертним мене своїм поцілунком)». Цитата з «Трагедії доктора Фауста» Крістофера Марлоу (V дія 1 сцена).


«...як слово «безверхі» використовується в наш час». В оригіналі Деймон скаржиться на нове значення слова «topless», тому що в п’єсі Марлоу це слово означало «надзвичайно високі».


«...я найму вантажівку «Ю-Хол»». «Ю-Хол» (U-Haul) - Американська компанія, яка надає великі транспортні засоби, які люди можуть орендувати, щоб вони могли перевезти свої меблі та інші речі до іншого будинку.


«...я візьму дві пляшки «Мумма»». Мається на увазі дві пляшки виробника шампанських вин компанії «G. H. Mumm & Cie», яка заснована у 1827 році та розташована у французькому Реймсі.


«...були більш вправними у назві місць - Могильний камінь, Арізона». Арізона – держава на півдні Америки, назва якої означає за одним припущенням «добрий дуб», а за іншим – «маленьке джерело».


«Він згадав французьке прислів'я «jamais deux sans trois»» Прислів’я перекладається «Де двічі там і тричі» або «два без трьох не буває». У нас зазвичай кажуть: «Бог любить трійцю».


РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ


«...as te omnis caro veniet».

«Вічний спокій дай їм, Господи,

і світло вічне нехай світить над ними.

Гімн, Боже, личить Тобі на Сіоні;

і обітниця буде складена Тобі в Єрусалимі.

Почуй мою молитву,

і кожна плоть прийде до Тебе.

Вічний спокій дай їм, Господи,

і світло вічне нехай світить над ними.

Господи, помилуй.

Христосе, помилуй.

Господи, помилуй.»


«Шануй свого батька та матір свою, як наказав був тобі Господь, Бог твій, щоб довгі були твої дні, і щоб було тобі добре...!» (Второзаконня. Розділ 5 Вірші 4-21)


«...згадав уроки латини, вірші з «Стародавнього моряка»». Поема 1834 року Семюела Кольриджа «The rime of the ancient mariner»


«Швидкий молодий шортстоп». Шортстоп — це позиція на ігровому полі в бейсболі між другою та третьою базами, яку часто вважають найвимогливішою захисною позицією.


«...про які читала - Agincourt, Поле Золота». Agincourt – Французькою «Азенкур» - місце середньовічної битви між англійськими і французькими військами, після перемоги в якій англійці окупували Париж. «Поле Золота» – тут мається на увазі Field of the Cloth of Gold, тобто зустріч двох королів Англії і Франції Хенрі VIII і Франсуа І відповідно у 1520 році.


«Він придушив бажання вийти з автомобіля». Вище Ірвін Шо вже вказав, що Деймон вийшов з автомобіля.


«...які грають у ковбоїв та індіанців із «спеціальними пропозиціями суботнього вечора». Saturday night specials – термін для позначення дешевого, невеличкого малокаліберного пістолета, часто низької якості. Назва виникла з ідеї, що цю недорогу вогнепальну зброю можна було придбати, використати для злочину в суботу ввечері, а потім легко викинути або замінити.


«...потім горлають про призов». Тут, мабуть, мається на увазі антивоєнні демонстрації під час в’єтнамської війни.


«...щоб показати їхнім шортстопам, як забігати у яму». В оригіналі «into the hole» – тобто проміжок між першим і другим бейсменами. «У яму» – це бейсбольний термін, який є спотворенням оригінального морського виразу «in the hold» (у трюмі), яке стало популярним завдяки людям, які не розуміли його початкового походження.


«Що ви, в біса, робите з хером». Вайнстін використав слово «dick», що на жаргоні означає і чоловічій статевий орган і детектива поліції.


«Те, що французи називали la déformation du métier». Перекладається «професійна деформація».


«Я міг би просто скористатися дошкою Уїджа». Ouija board – це дошка з літерами і цифрами, яку використовують під час спіритичних сеансів.


РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ


«...казала, що моє хропіння чути аж у Покіпсі». Poughkeepsie – місто на північ від Нью Йорку.


«Мій друг з «Ма Белл». Ma Bell (Матінка Белл) - це прізвисько телефонної компанії «АТ&Т» тобто American Telephone and Telegraph, яке стало синонімом її монополії на телефонний зв'язок в Америці протягом багатьох десятиліть. Засновником компанії був винахідник Алікзандер Грем Белл.


«...вагою двісті двадцять фунтів». Майже 100 кілограмів.


«...кобурою на плечі, в якій лежав кирпатий пістолет». «Кирпатий» було прізвиськом пістолета, у якого ствол завдовжки був всього 2 дюйми.


«...я повинен відігнати авто і здати його людям «Герца». Корпорація «Герц» (Hertz) — велика американська компанія з прокату та продажу вживаних автомобілів. Заснована в 1918 році існує по сьогодні.


«…і стейк marchand de vin». Тобто стейк у французькому соусі на основі червоного вина, який перекладається як «торговець вина».


«...будинок наповнювався постійним crescendo і diminuendo». Крещендо (crescendo) — це музичний термін, що означає поступове збільшення сили звуку, тобто від тихого до гучного. Дімінуе́ндо (diminuendo) — музичний термін, що означає поступове зменшення сили звуку.


РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

«На Вашинтон М'юз». Вашинтон М’юз (вашинтонські Стайні) – вулиця між П’ятим проспектом і Університетським містечком. Колись була стайнями для будинків поруч.


«Вони співали «Кесони котяться вперед»». У пісні «The Caissons Go Rolling Along» кесони - це двоколісні візки з великими зарядними ящиками - англійською caissons - які причіплялись до гармат, а вже до них коні, для транспортування артилерії у Першу Світову війну.


РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ


«Аматорська ніч у Діксі». Міський жаргон, яким описують щось особливо погано організоване або просто некомпетентне.


РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТНАДЦЯТИЙ


«...які були госпіталізовані з delirium tremens». Алкогольний синдром в народі відомий як «біла горячка».


«Ми не в повній наготі приходимо, а в хмарах слави»?» Цитата із вірша Вільяма Вордсворта «Ода. Натяки безсмертя у спогадах раннього дитинства». В перекладі Р.Кисельова:

«І не у повній наготі,

Але зі славою у вишніх бредем на землю

Від Бога, нашої оселі»


«Той, хто ніколи не відчував болю від рани, жартує над шрамами». Цитата з трагедії «Ромео і Джульєтта» Шейкспіра (Дія ІІ сцена 1)


«Habeas corpus». Правове правило яке діє в Північній Америці, яке звільняє від тримання під вартою за відсутності достатніх підстав або доказів.


РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ


«Є письменники, до яких Роджер не доторкнувся б і десяти-футовою жердиною». Тобто триметровою. В цьому виразі і в наступних словах дуже видно образу Ірвіна Шо на Академію Мистецтв і Літератури.


«Без інтересу він бачив, що важить сто тридцять вісім фунтів. ...Коли він потрапив до лікарні, він важив сто сімдесят п'ять». Тобто втратив вагу з 78 до 62 кілограмів.


РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ


«Вісімдесят сім років тому наші предки заснували на цьому континенті нову націю....». Фраза, яку Авраам Лінкольн використав у своїй Геттісберзькій промові, маючи на увазі 1776 рік, коли Декларація незалежності заснувала Об’єднані Держави Америки, за 87 років до своєї промови 1863 року. В оригіналі Лінкольн поетично висловив «Вісімдесят сім років» як Four score and seven years, де «score» означає двадцять.

«...мабуть, схудла на двадцять фунтів». Майже 10 кг


«Ми купуємо новий будинок в Амегансетті». Amagansett – містечко, де багато будинків, які належать американським знаменитостям, наприклад, кіно-продюсеру з однаковим прізвищем з персонажем цього роману Харві Вайнстіну.


РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ


«Пістолет був старим німецьким Пі38» Німецький пістолет Р38 (Pistole 38) у нас більш відомий під назвою «Вальтер», бо розроблявся зброярами на «Карл Вальтер Ваффенфабрік».