# Опівнічний ковбой

Джеймс Лео Хєрлехі

Головний герой роману — Джоу Бак, молодий техасець, який вирішує залишити свою безперспективну роботу та знайти розкішніше, гламурніше життя в Нью Йорку. Звісно, місто виявляється набагато складнішим для підкорення, ніж очікував Джоу, і незабаром його мрія була зруйнована. Падіння Бака зі стану наївності та його стосунки з вуличним шахраєм-калікою Ретсо Рітсо формують емоційне ядро роману, і ця несподівана пара є одним із найчутливіших та найскладніших портретів дружби в новітній літературі.

James Leo Herlihy

Midnight Cowboy

1965


Джеймс Лео Хєрлехі

Опівнічний ковбой

1965


Переклад і коментарі

Олександра Омельченка

2026


Присвячується Діку Дуейну*


«Для самотніх немає Блаженства. У Писанні не сказано, що вони благословенні». Пан О'Деніел*

ЧАСТИНА ПЕРША

РОЗДІЛ 1


У своїх нових чоботях Джоу Бак став зростом шість футів один дюйм,* і життя стало іншим. Коли він вийшов з тієї крамниці у Х'юстоні, щось у всій нижній частині його тіла зламалося: у його тазу вивільнилася сила, про яку він навіть не знав, і він міг відчувати світ через неї. У його сідницях і ногах запрацювали зовсім нові м'язи, і він відчув абсолютно нове ставлення до тротуару. Світ був там, унизу, а він був тут, зверху над ним, і простір між ним і світом тепер належав прекрасній дивній тварині, йому самому, Джоу Баку. Він був сильним. Він був торжествуючим. Він був готовим.

- Я готовий, — сказав він собі і замислився, що він мав на увазі.

Джоу знав, що він був не дуже видатним мислителем, і знав, що найкраще думати, дивлячись у дзеркало, тому його очі шукали щось, що могло б показати йому його відображення. Прямо попереду була вітрина крамниці. Т-клац, т-клац, т-клац, т-клац — його чоботи стукали по бетону, наче вигукуючи «сила, сила, сила, сила», коли він підходив до вітрини, і там був цей новий, але водночас знайомий чоловік, що йшов на нього, широкоплечий, самовпевнений, крутий і привабливий.

- Господи, я радий, що я — це ви, — сказав він своєму відображенню, але не вголос, а потім: - Ей, що це за лайно? До чого готовий?

І тоді він згадав.


* * *


Коли він прибув до «Г телю», готелю, який не тільки не мав назви, але й втратив літеру «о», він відчув абсурдність того, що хтось настільки багатий, жорсткий і енергійний, як він сам, коли-небудь зупинявся в такому безіменному, нікому не відомому місці. Він побіг сходами, перестрибуючи через дві сходинки, піднявся в номер на тильному боці другого поверху і поспішив до шафи, виринувши звідти через кілька секунд з великим пакунком. Він зняв коричневий обгортковий папір і поклав на ліжко чорно-білу валізу з кінської шкіри.

Він схрестив руки на грудях, відступив назад і дивився на неї, в благоговінні хитаючи головою. Її краса ніколи не переставала його вражати. Чорне було таким чорним, а біле таким білим, і все це було таким реалістичним і м'яким, це було неначе володіння дивом. Він перевірив, чи немає бруду на руках, а потім протер шкіру, ніби вона була забруднена. Але, звичайно, цього не було, він просто відкидав геть можливість забруднення у майбутньому.

Джоу взявся витягувати з їхнього сховища інші скарби, придбані за останні місяці: шість нових сорочок західного крою, нові брюки (чорні габардинові та чорні бавовняні), нову спідню білизну, шкарпетки (півдюжини пар, досі в целофані), дві шовкові хустки, які будуть носитися на шиї, срібний перстень з Хуареса,* портативний радіоприймач з вісьмома транзисторами, який приймав сигнал навіть з Мехіко без тріскучого звуку статичної електрики, нову електричну бритву, чотири пачки цигарок «Кемел» і кілька пачок жувальної гумки «Джусі Фрут», туалетні приналежності, стос старих листів і таке інше.

Потім він прийняв душ і повернувся до кімнати, щоб підготуватися до поїздки. Він поголився своєю новою електричною бритвою, ретельно почистивши її перед тим, як покласти в валізу, облив обличчя, пахви та промежину «Флоридською Водою»*, розчесав своє каштанове волосся з кулькою розміром з п'ятицентову монету «Брілкріму»,* завдяки чому воно стало майже чорним, освіжив рот свіжою пластинкою «Джусі Фрут» і виплюнув її, наніс спеціальний лосьйон для шкіри на свої нові чоботи, одягнув свіжу сорочку за сім доларів (чорну, прикрашену білою облямівкою, сорочку, яка пасувала до його худорлявої, широкоплечої статури майже так само щільно і акуратно, як його власна шкіра), зав'язав синю хустку на горлі, поправив відвороти холош своїх обтягуючих штанів з бавовняної тканини таким чином, що вони були, з певною стильною недбалістю, наполовину в цих багатих, блискучих чорних чоботях, наполовину поза ними, тож можна було побачити жовті сонячні промені на щиколотках,* і, нарешті, він надів кремовий шкіряний спортивний жакет, такий м'який і еластичний, що здавався живим.

Тепер Джоу мав оцінити завершений результат. Під час догляду за собою він рідко дивився на свій загальний вигляд. Він дозволяв собі зосередитися лише на тій ділянці обличчя, яку в даний момент покривала бритва, або на тій частині голови, по якій рухався гребінець, і так далі. Адже він не хотів виснажувати свою здатність сприймати себе як ціле. Він був у деякому сенсі схожий на матір, яка готує свою дитину до зустрічі з якоюсь важливою особою, чиє судження вирішить долю дитини, і тому, коли все було готово і настав час оцінити загальний ефект, Джоу Бак фактично відвертався від дзеркала і відходив від нього, крутив плечима, щоб розім1яти їх, робив кілька глибоких вдихів животом і кілька швидких згинань колін, а також хрумкотінь суглобами пальців. Потім він нахилився так, як вважав привабливим, і це була його звична поза — більшу частину ваги він переносив на одну ногу — уявляв собі певний образ, ймовірно, якусь гарну дівчину з великими очима, яка його обожнювала, посміхався до неї з якоюсь кривою, поблажливою мудрістю, запалив цигарку «Кемел» і встромив її в рот, а великим пальцем зачепив низько-припасований міцний шкіряний ремінь. І тепер, готовий до нового погляду на себе, він повертав очі до дзеркала, ніби якийсь прихований за склом баламут раптом покликав його на ім’я: Джоу Бак!

У цей день подорожі Джоу особливо сподобалося те, що він побачив: сподобався солодкий, темний, небезпечний диявол, якого він побачив у брудному дзеркалі номера «Г телю». За своїм відображенням він бачив чудову валізу, що лежала на ліжку, а в кишені штанів відчував складені пласкими пачками гроші, двісті двадцять чотири долари, більше, ніж він коли-небудь мав одночасно. І найбільше він відчував володіння собою, всередині своєї шкіри, стоячи у своїх чоботях, спонукач своїх м'язів і здібностей, володар усієї цієї краси і твердості, енергії і молодості, власник квитка на найкраще місце у блискучому цирку свого майбутнього, і це було майже приголомшливо для нього. Раніше, і не так давно, в дзеркалах йому завжди зустрічалася засмучено задумлива, перелякана і самотня людина, яка зовсім не була задоволена собою, але тепер її не було, вона повністю зникла, а Джоу побачив нову. Він не міг витримати ще хоч краплину пишноти, не зломлений її дивовижністю, бо навіть тоді він відчував, що якщо ще на мить насолодиться неймовірним щастям бути собою в цей час і в цьому місці, рухаючись крізь нього, він може легко все зіпсувати, заплакавши.

Тож він зібрав свої речі і назавжди покинув цей готель.


* * *


Над дверима кафетерію «Саншайн» висів великий жовтий сонячний промінь із годинником (двадцять хвилин до сьомої), а на циферблаті годинника було написано «ЧАС ЇСТИ».

Коли Джоу наблизився до цього місця, у його голові промайнула така сцена:

Він заходить у «Саншайн». Його роботодавець, рожевий чоловік у забрудненому сірому костюмі, стоїть біля дверей, тримаючи в правій руці кишеньковий годинник і погрожуючи Джоу вказівним пальцем лівої руки. «Ви маєте бути тут о четвертій годині, о четвертій до півночі,* зрозуміло?» — кричить він. Клієнти перестають їсти і піднімають голови. Джоу Бак бере рожевого чоловіка за вухо і веде його повз здивованих відвідувачів у підсобку. Кілька кухарів, офіціанток і посудомийників припиняють роботу, щоб подивитися, як Джоу штовхає рожевого управляючого на посудомийну машину. Джоу не поспішаючи запалює цигарку, піднімає ногу в блискучому чоботі і ставить її на ящик з посудом. Потім, видихнувши хмару диму, він каже: «Мене щось турбує в цій посудомийній машині. Турбує вже дуже давно. Так, саме так. Я думаю, чи поміститься ця посудомийна машина у вашу дупу. А тепер нахиляйтеся». «Що? Що? Нахилитися? Ви збожеволіли?» — протестує рожевий чоловік. Джоу залишається небезпечно нерухомим, дивиться з-під темних брів: «Ви назвали мене божевільним?» «Ні, ні, ні, я тільки мав на увазі...» «Нахиляйтеся», — каже Джоу. Чоловік нахиляється, і Джоу бачить гаманець, що стирчить з його задньої кишені. «Гадаю, я візьму свою плату», — каже він, виймаючи гроші, — «плюс додам собі невеликий бонус». Він засовує великий пакунок грошей у свій паховий бандаж* і виходить з приміщення, а всі дивляться на нього, широко розплющивши очі і глибоко вражені. Але ніхто не наважується піти за ним або якось перешкодити його виходу. Насправді, щоб перестрахуватися, рожевий чоловік залишається нахиленим ще кілька днів після того, як Джоу пішов.

Так уявляв собі Джоу. А насправді все відбулося так:

Він поклацав на той бік вулиці, проштовхнувся крізь обертові двері і зайшов у кафетерій «Саншайн», просунувся своїм новим тілом повз столики до дверей з написом «ТІЛЬКИ ДЛЯ ПРАЦІВНИКІВ». За цими дверима закінчувалася зона кондиціонування, а всередині було спекотно і задушливо. Він пройшов через ще одні двері, що вели до посудомийки. Кольоровий чоловік середнього віку наповнював лоток брудним посудом. Джоу спостерігав, як чоловік наповнював лоток і ставив його на конвеєрну стрічку, яка мала пронести його через посудомийну машину.

Потім той посміхнувся Джоу і кивнув у бік гори дротяних кошиків, наповнених посудом і складених на підлозі.

- Погляньте на це лайно, як вам? — промовив він.

Джоу встав поруч із чоловіком.

- Слухайте, е-е, схоже, я прямую на Схід.

Він підкурив цигарку.

Чоловік подивився на валізу Джоу.

- Ви не працювати прийшли?

- Ні, і не думав. Я просто прийшов попрощатися, сказати вам, що я прямую на Схід.

- Схід?

- Ага. О, бляха, так. Подумав, поозираюсь навколо, скажу «бувай» цьому місцю.

Відчинилися двері, і на порозі з'явилась товста жінка з плямистим обличчям, яка щосили крикнула: - Чашки! – і зникла, зачинивши двері.

Кольоровий чоловік простягнув руку.

- Ну що ж. Прощавайте.

Вони потиснули один одному руки, і Джоу на мить не захотів відпускати потискання іншого чоловіка. З незрозумілих причин йому захотілося надіти фартух і почати працювати, але про це не могло бути й мови.

- Якого біса я тут вештаюся, правильно?

- Це правильно, — відповів чоловік, дивлячись на свою руку, яка все ще була в руці Джоу. - Чим ви будете займатися там, на Сході?

- Жінками, — сказав Джоу. - Східними жінками. У них там є східні жінки, і вони ще й як за це платять.

- Платять за що? - Чоловік нарешті звільнив руку.

- Чоловіки там, — пояснив Джоу, — здебільшого просто підари, тому жінки мусять купувати те, що хочуть. Вони раді за це платити, бо це чи не єдиний спосіб, у який вони можуть це отримати.

Кольоровий чоловік похитав головою.

- Там, мабуть, справжній безлад.

Він взяв ще один порожній лоток і почав наповнювати його чашками.

- Так, там безлад. І я збираюся на цьому заробити. Хіба не правильно?

- Я не знаю. Я нічого про це не знаю.

- Що ви маєте на увазі? Я ж щойно вам сказав.

- Так, я знаю, але я не знаю.

- Ну, немає сенсу тут вештатися. Мені є куди йти. Правильно?

Джоу Бак, одягнений як ковбой, раптом зрозумів, що він зовсім не ковбой. Він стояв з роззявленим ротом, його великі, злегка вигнуті зуби біліли, його блакитні очі вп'ялися в обличчя старшого чоловіка. «Тату, — промовляли його очі, — я йду шукати щастя і прийшов просити вашого благословення». Але, звісно, бідолашний кольоровий чоловік не був його батьком. Джоу також не був сином кого попало. І тому він вийшов з тієї посудомийки. Місце заборгувало йому денну зарплату, але він не мав бажання розмовляти з рожевим чоловіком, який був управляючим «Саншайна». Крім того, він знав, що ніколи не сказав би цьому чоловікові, що засуне йому в дупу посудомийну машину.

Він пройшов через кафетерій і вийшов на тротуар, де був вечір приємної і явної весни, і незабаром, з клацанням власних підборів, що підживлювало його серце, коли він йшов до автобусної зупинки, він почав добре почуватися, а його думки улетіли за тисячі кілометрів: він йшов по Парковому проспекту в Нью Йорку. Багаті дами, дивлячись у свої вікна, мліли, побачивши там ковбоя. Дворецький поплескав його по плечу, ліфт підняв його на верхній поверх, золоті двері відчинилися, впускаючи його у велику квартиру, встелену від стіни до стіни м'яким коричневим хутром. Мадам була одягнена в дуже маленькі трусики і в прозорий чорний пеньюар. Побачивши Джоу Бака, їй перехопило подих: вона була приголомшена. Тремтячи від бажання, вона відразу ж кинулася на м'яку підлогу. Соки її жіночності вже вийшли назовні, щоб зустріти його. Не було часу роздягатися. Він відразу ж оволодів нею Дворецький вручив йому чек, підписаний вигадливим почерком, на якому сума оплати була залишена для нього, щоб він заповнив її як йому заманеться.


* * *

На автостанції в Х'юстоні стояв музичний автомат. Коли Джоу сідав в автобус, він почув голос якоїсь гарної, великої жінки з Заходу, яка співала про колесо фортуни, що обертається, обертається, обертається,* і йому здалося, що ця жінка мала на увазі, що вона відправляє всіх красенів на Схід, щоб вони там навели лад. Джоу посміхався своєю кривою і блискучою білою посмішкою, йдучи по проходу, знаючи і насолоджуючись чимось, про що він не міг сказати ані слова, про долю: що існує певний спосіб сходження всередині часу, яке дає людині право власності на світ і на все, що в ньому є, і коли це відбувається, лунає своєрідне клацання, і з цього моменту, коли ви чуєте, наприклад, музичний автомат, він грає тільки те, що вам потрібно почути, і все, навіть автобуси «Грейхаунд»,* працюють для вашої зручності — ви заходите на станцію і питаєте: «О котрій годині автобус до Нью Йорка?», а чоловік відповідає: «Прямо зараз», і ви просто сідаєте у нього, і все. Світ — це музика, а ваш ритм володіє нею. Вам навіть не потрібно клацати пальцями, ритм – це ви, і коли ви думаєте про тих східних жінок, велика баба на музичному автоматі співає для вас завершення думки, жадання, жадання, жадання, ось чим вони страждають на Сході. (О'кей, ось воно, леді, воно щойно сіло в автобус, воно вже в дорозі!) І для вас є місце, насправді два, одне для вашого заду, а одне для ніг, і вам не потрібно бронювати, весь світ заброньований, і в ту мить, коли ви кидаєте свою шкіряну валізу на полицю над головою, водій вмикає передачу і починає рухатися за розкладом. Можливо, не за розкладом з точки зору «Грейхаунду», а за вашим. Тому що ви і є розкладом, за яким цей автобус рухається.


РОЗДІЛ 2


У той час, коли Джоу Бак виїжджав із Заходу на автобусі «Грейхаунд», щоб шукати щастя на Сході, йому було вже двадцять сім років. Але він мав за плечима так само мало життєвого досвіду, як і вісімнадцятирічний хлопець, а в деяких аспектах навіть менше.

Його виховували різні блондинки. Перші три, які виховували його до семи років, були молодими і вродливими.

У домі було дуже багато пришестя і руху цих трьох блондинок, і він ніколи не був упевнений, хто з них хто. У різні періоди кожна з них здавалася йому матір'ю, яку він називав Мама така або Мама отака, але пізніше він дізнався, що дві з них були просто подругами, у домі яких жила його справжня мати. Але всі блондинки були до нього добрі, дозволяли йому робити все, що йому заманеться, приносили подарунки і багато його пестили. І принаймні одна з них часто співала в будинку: «Цікаво, коли моя крихітка повернеться додому», «Пісня Перекотиполя», «Акцентуйтесь на позитиві», «Леді в червоному», «Він носить пару сріблястих крил»* та інші. Згадуючи про це, Джоу Бак завжди вважав, що ця співачка в домі була його справжньою матір’ю.

У ті дні йшла війна, і деякі блондинки брали в ній участь. Вони виходили в будь-який час, одягнені в штани та хустки «бабушка»,* несучи бачки з ланчем. Іноді були автобусні поїздки між Х'юстоном і Детройтом, і Джоу пам'ятав, що деякий час жив у цих містах. Де б він не був, до будинку приходили військові в уніформі, залишалися на деякий час, а потім йшли. Деяких із цих вояків називали чоловіками, але Джоу не пам'ятав, щоб йому казали, що хтось із них є його батьком. (Пізніше він зміг припустити, що народився поза шлюбом.)

У певний момент, який трапився в день надзвичайно тихого і білого неба, його доставили до четвертої блондинки в Альбукерке, Нью Мексико, і з того часу він більше ніколи не бачив інших трьох. Коли він думав про них, він також згадував те особливе біле небо і уявляв, що ці жовто-волосі жінки ховаються десь за ним.

Четвертою блондинкою була його бабуся, дурненька і худюча маленька істота на ім'я Саллі Бак. Незважаючи на свою худорлявість, вона була красивішою за всіх інших разом узятих. У неї були величезні сірі очі з чорними як смола густими віями і коліна, які викликали сльози, бо були такі жалюгідні і шишкуваті. Якщо у кожної коханої є якась риса, яка викликає сльози, коли про неї замислюєшся, то для Джоу такою рисою були бідні, сумні, кістляві коліна Саллі Бак. Саллі керувала салоном краси, що забирало у неї десять-дванадцять годин на день, тож хлопчик, на жаль, змушений був проводити час після школи в компанії різних прибиральниць. Ці жінки ніколи не були блондинками і ніколи не носили сукні лавандового, блідо-зеленого або лимонного кольору; вони ніколи не дивилися на нього, а якби й необхідно було це зробити, то дивилися б звичайними очима з ледь помітними віями.

Неділі були не набагато кращими. Саллі зазвичай ходила на побачення. Вона мала слабкість до чоловіків, особливо до тих, хто жив на природі, і багато її кавалерів були власниками ранчо, які носили західні капелюхи. Ці великі, широкоплечі, рум'яні західні чоловіки дуже подобалися маленькій Саллі. Вона була вся в найтонкіших тканинах, парфумах і лаку для нігтів, а вони були всі в шкірі, м'язах і гної, і кожного з них збуджував цей контраст. Іноді вона брала Джоу з собою на ці побачення, і йому подобалися та викликали захоплення деякі чоловіки Саллі, але тільки один з них приділяв йому більше, ніж удавану увагу.

Цього чоловіка звали Вудсі Найлз. Він мав синє поголене підборіддя і яскраві очі, і він показав Джоу Баку, як їздити верхи на коні і як робити рогатку, і навчив його жувати тютюн і палити цигарки, а також особливому способу тримати свою цюцюрку, щоб пісяти дугою вище за свою голову. Вудсі Найлз був щасливою людиною, яка мала свій власний приємний і жвавий спосіб робити все, навіть ходити. Так, він ходив неначе вірив, що жодна мить не повинна пройти без задоволення, і отримував насолоду навіть від таких простих дій, як пересування по кімнаті або відкривання воріт загону. Він також багато співав, цей Вудсі Найлз, співав чудовим чоловічим голосом, акомпануючи собі на гітарі, і іноді, коли вони ночували на його ранчо, Джоу прокидався о третій годині ночі від пісень, що лунали зі спальні, де спали Вудсі і Саллі. Хлопчик завжди вважав, що Вудсі просто прокидався вночі, відчуваючи себе надто сильним, гарним і солоним, щоб марнувати себе на звичайний сон, і був змушений випустити частину надлишку в одному-двох приспівах «Останнього збирання».* Він виконував «агов вперед»* так, що Саллі хихикала, а коли доходив до частини про місце в небі, де підраховують і таврують бродячих тварин,* Джоу ставав схильним до смутку, але дивно приємного, і йому доводилося стримувати себе, щоб не приєднатися до прекрасних людей у спальні. Це була одна з перших речей, які Джоу дізнався про нічні злягання з жінкою: ви співаєте їй пісні. Це здавалося чудовим способом, і більше того, весь будинок отримував від цього користь.

Але неминуче Саллі посварилася з цим видатним чоловіком — як рано чи пізно вона робила з усіма іншими — і Джоу залишився тужити за ним, як за зниклим батьком. Але, безсумнівно, саме в цей період Вудсі Найлза Джоу почав бачити себе кимось на зразок ковбоя.


* * *

Після цього любовного зв'язку були метушливі неділі, коли Саллі Бак брала хлопчика до церкви. Найбільше їй подобався прогулянковий характер цих ранків, можливість одягатися в денний час. Проводячи майже весь день у салоні, вона, наприклад, мала мало можливостей продефілювати у своїх чудових капелюшках. А хлопчик добре її доповнював; усі говорили, що вони виглядають як мати і син, і ця ілюзія ніби віднімала ціле покоління років від її віку.

Але для Джоу ці візити до церкви були зовсім іншою справою: після регулярних богослужінь дорослі пили каву і їли булочки в підвалі церкви, а діти відвідували недільну школу нагорі. Саме на цих заняттях Ісус замінив Вудсі Найлза в прихильності Джоу. Молода жінка з теплими, кумедними, добрими очима вчила його, що Ісус любить його. Перед класом завжди стояла картина на мольберті, на якій був зображений Ісус, що йде кудись з хлопчиком. Було видно лише потилицю хлопчика, але Джоу відчував, що він сам є тим дитиною. Співали пісні про те, як Ісус ходив з ним, розмовляв з ним і казав йому, що він Його любий. І одного дня молода вчителька розповіла про події певної жахливої п'ятниці в житті цього лагідного бородатого чоловіка, а потім роздала маленькі кольорові картинки, які вони могли залишити собі. Ісус дивився прямо на нього, і його очі говорили: «Дозвольте мені сказати вам, що я бачив дуже багато страждань і пережив щось жахливе у своєму житті, але, безперечно, мати за друга такого ковбоя, як ви, — це велика втіха». Щось на зразок цього. Щось, що дало Джоу особисте і сильне відчуття зв'язку з стражданням, яке було в тих очах, а також бажання якимось чином полегшити його. Розглядаючи картинку, йому спало на думку, що, поголений, Ісус міг мати таке ж синє обличчя, як у Вудсі, і він почав замислюватися, чи можуть бути й інші подібності. Кілька ночей поспіль він клав на комод перед зображенням Ісуса брикет тютюну і пачку цигарок «Кемел», а щоранку перевіряв, чи хтось приходив вночі, щоб пожувати тютюн або покурити. Ніхто ніколи не приходив. І незабаром він повністю втратив віру в те, що хтось ходить з ним, розмовляє з ним або каже йому, що він Його любий. Ісус приєднався до людей, яких Джоу ніколи більше не побачить; Він був за небом разом із трьома блондинками та Вудсі.

Та літня метушня відвідування церкви закінчилася назавжди, коли Саллі Бак знайшла собі нового кавалера, телефонного лінійника. Одного дня він зайшов до її крамниці, щоб зробити установку, з широким шкіряним ременем, що звисав низько на стегнах, обтяженим інструментами. Побачивши його, зіниці Саллі розширилися, і до того часу, як він повернувся до своєї вантажівки, лінійник потрапив під чари її гарненьких сірих оченят.

Протягом наступного року Джоу майже не бачив свою бабусю. Взагалі, він майже нікого не бачив. Восени того року, коли йому виповнилося чотирнадцять, його охопила апатія, і до Дня Подяки він перестав ходити до школи. Він більше не міг змушувати себе докладати зусиля, щоб дістатися до школи і не заснути на уроках. Кілька хлопців, схожих за характером на Джоу, які не реагували на розмови, того року покинули школу. Деякі залишилися заради соціального життя, але це не приваблювало Джоу, якого ніколи не включали до цього кола.

Ніхто його не любив, але й ніхто його особливо не помічав. Він був просто тим хлопцем з великими передніми зубами (якого іноді називали «Бак»* Бак), тим, хто рідко говорив, ніколи не готувався до уроків і завжди якось примудрявся зайняти місце в задній частині класу. До Саллі в магазин час від часу приходили інспектори по боротьбі з прогулами, але це ніколи не призводило до жодних реальних дій ні з її боку, ні з їхнього, і Джоу залишався робити те, що йому було до вподоби. Він прокидався опівдні, часто розчісував волосся, курив цигарки, їв арахісове масло і сардини, а також дивився тисячі кілометрів фільмів, що розгорталися на телевізорі у вітальні Саллі Бак. Він тримав телевізор увімкненим від полудня до пізньої ночі. Перебуваючи десь далеко від нього на деякий час, він відчував розгубленість і дезорієнтацію. Він гостро потребував зображень, які той показував, і особливо звуків, які той видавав. Його власне життя виробляло дуже мало власного шуму, тож він вважав, що в тиші є щось абсолютно небезпечне: в ній були вороги, яких міг вигнати тільки звук.

Тоді в телевізорі було багато блондинок, і кожна з них якось нагадувала його власну. Здавалося, що в кожному диліжансі та критому фургоні, в кожному салоні та кожному універмазі, якщо дивитися достатньо довго, обов'язково з'явиться блондинка: розчиняться стулчасті двері або розсунуться штори, і звідти вийде Клер Тревор, Барбара Стенвік або Констанс Беннет, схожі на його знайомих жінок із жовтавим волоссям. А хто ж був той високий чоловік, що сидів верхи на коні, обличчям до сонця, квадратною щелепою, спрямованою до добра і справедливості, сповнений твердості, сили та рішучості, якого зображували всі, від Тома Мікса до Хенрі Фонди? Та це ж був сам Джоу Бак. У певному сенсі.

Протягом періоду його телевізійної залежності з ним відбувалося щось дивовижне. День за днем, крок за кроком, риса за рисою він ставав таким же високим, сильним і вродливим, як телевізійний ковбой. Одного дня, коли літо минуло і знову повернулося, а Джоу плавав у річці, він раптом усвідомив, що перебуває в тілі чоловіка. Він вийшов з води і подивився на себе, і там він побачив цього блискучого нового чоловіка, який пересувався по багнюці на сильних чоловічих ногах. Його руки і тіло набули повної м'язової структури, а на грудях і кінцівках з'явилося ідеально презентабельне чоловіче волосся темного кольору. Він був надзвичайно схвильований цими раптовими відкриттями і поспішив додому на велосипеді, щоб вивчити ситуацію в дзеркалі спальні Саллі.

Він виявив, що його обличчя теж змінилося: його обриси стали більш чіткими, і рот якось виріс, щоб вмістити великі зуби, які стали гарним білим блискучим надбанням.

Він був настільки задоволений тим, що побачив, що одягнувся і пішов хизуватися по сусідству, припускаючи, що інші теж побачать, що з ним сталося, і вважатимуть це надзвичайним. (Ніхто цього не побачив.) Він зупинився біля салону Саллі. Вона вигукнула:

- Господи Боже, милий, цей одяг жахливо виглядає, він став замалий.

- Ні, — заперечив він, — він не менший, ніж був.

- О, так, він такий, - сказала вона і дала йому гроші на новий одяг.

Пізніше того ж дня Джоу прогулявся вулицями Альбукерке в яскраво-синіх штанях, помаранчевій спортивній куртці та темно-червоних черевиках з набійками на підборах. Саллі сказала, що цей наряд кольором трохи не пасує один до одного, «але ви виглядаєте дуже мило, у вас є дівчина?»

Вдома, напружуючи очі, вдивляючись у дзеркало, ледь не їх до запалення, він розмірковував, що сталося з його задоволенням собою. Новий чоловік все ще був там, з усією своєю красою, але чомусь його дивовижність зникла, піднесення розпалося і перетворилося на страждання. І раптом він зрозумів, чому. Бо того дня з ним сталося щось жахливе: він усвідомив свою самотність.


* * *

Ніколи не маючи власної дружби з кимось, Джоу не знав, як створити таку ситуацію. Він вибирав людину, яка йому подобалася, і потім багато часу проводив поруч з нею, сподіваючись, що між ними виникне дружба. Він випробував цей метод на: вдові бакалійника, двох працівниках заправки, дівчині, яка видавала грошові перекази в аптеці «Ріо», старому шевцю з мігрантів, білетері в кінотеатрі «Ворлд». Але вони, здавалось, ніколи не розуміли, чого він хотів досягти. Поступово йому стало ясно, що розмова є необхідною частиною розвитку особистості, але Джоу рідко мав що сказати, а в тих випадках, коли він все-таки виколупував із себе кілька слів, його слухач, як правило, залишався байдужим, і всі зусилля були марними. Він просто не був балакучим. Найкращі розмови у нього були з Саллі, але навіть вони відбувалися на бігу. Він сидів, скажімо, на краю ванни і дивився, як вона фарбує себе в дзеркалі над раковиною; більша частина її уваги була зосереджена на важкому завданні стерти з обличчя близько двадцяти років, і дуже мало її уваги залишалося для її онука.

Це сталося восени, коли йому виповнилося сімнадцять років, і в цьому настрої, сповненому прагненням до ніжних стосунків у світі, Джоу одного вечора забрів до кінотеатру «Ворлд» і розпочав коротку, приємну і жахливу дружбу з дівчиною на ім'я Анастейша Пратт.


РОЗДІЛ 3


Ім'я Анастейши Пратт, хоча самій дівчині було лише п'ятнадцять, було легендарним серед молоді Альбукерке. Такі легенди рідко базуються виключно на фактах: як правило, у їх створенні бере участь вигадка. Але поведінка Анастейши Пратт з дванадцятирічного віку була такою, що вражала уяву; ніхто б не зміг збрехати нічого більш дивного та неймовірного, ніж те, що було насправді.

Вона була відома як «Розмітка* Анні», що натякало на порядок, якого потрібно було дотримуватися, щоб ефективно обслуговувати велику кількість хлопців, яким вона протягом півгодини надавала доступ до свого тіла.

Позаду срібного екрану в кінотеатрі «Ворлд» знаходилася велика кімната, в якій зберігалися літери для маркізи над входом до театру, уніформа для білетерів, рушники, мило та інші різні приналежності та обладнання. В одному кутку зберігалися залишки килимового покриття, що залишилися після останнього ремонту кінотеатру. Саме в цьому кутку легенда про Анастейшу Пратт віднайшла своє втілення. Вона трудилась також у різних вітальнях, спальнях, припаркованих автомобілях і гаражах, вночі на шкільних подвір'ях і навіть під відкритим небом вздовж деяких пустельних шосе за гарної погоди. Але саме на цій купі килимових залишків у коморі кінотеатру «Ворлд» Анастейша використовувалася найчастіше і найбільшою кількістю.

І не гарненька, але й не потворна, вона виглядала звичайною школяркою, настільки звичайною, що з огляду на її реальну поведінку, це враження здавалося майже навмисним. Вона носила звичайний одяг — спідниці, блузки, светри, шкарпетки до щиколоток і черевики на низьких підборах. Її волосся було каштанового кольору, зачесане назад і закріплене шпилькою. Вона не користувалася косметикою, лише вищипувала брови і наносила трохи помади. Вдень можна було побачити, як вона завжди сама йшла до школи і зі школи, несучи свої книги, і здавалася такою ж відкритою, млявою і трохи стурбованою, як і будь-яка інша незаймана і самотня підлітка. Якщо ви не знали про її особливі заняття, у вас не було б жодних причин двічі поглянути на Анастейшу Пратт. Але знаючи про це, контраст між тим, що ви уявляли, і тим, що ви бачили, був вражаючим. Один молодий дотепник назвав її Дівою Джекілл і Панною Хайд.

Незважаючи на дурну славу дівчини, було принаймні троє людей, які абсолютно не знали про її поведінку. Двоє з них, звичайно, були батьки дівчини: батько — суворий, працьовитий, дратівливий касир банку, і мати — тонкогуба, з блукаючими очима піаністка в «Церкві Істини». Третім, хто не знав про це, до певного п'ятничного вечора в жовтні, був Джоу Бак.

Вони зустрілися біля питного фонтанчику у «Ворлді». Джоу відступив і притримав для неї краник. Вона напилася, потім вдячно подивилася на нього і посміхнулася. Він посміхнувся у відповідь. Вона сказала:

- Хочете посидіти зі мною?


Вони сіли збоку, приблизно на третині проходу. Анастейша відразу ж притулилася коліном до Джоу і почала ворушити ним в явно провокаційній манері. Раптом вони взялися за руки. Як тільки Джоу почав турбуватися про піт, що виділявся з його долоні, вона взяла його руку і почала пестити нею своє стегно. Потім дівчина сміливо використала свою руку, щоб оцінити ступінь його збудження. Знайшовши його чималим, вона схопила його за обличчя і заблагала поцілувати її. Джоу зовсім не був проти цього; у всьому цьому хвилюванні він просто не подумав про це; але в її проханні було таке нагальне, таке відчайдушне бажання, що коли він її поцілував, губи дівчини прилипли до його рота, ніби вона черпала з нього якусь життєдайну субстанцію. Він відчував себе так, ніби надавав допомогу людині, яка отримала смертельну травму в результаті нещасного випадку, але ще не померла.

Ватага хлопців пройшла по проходу і всілася за Джоу та Анастейшею Пратт. Один з них сказав:

- Ісусе, та це ж Анастейша Пратт.

- Ви жартуєте, — не повірив інший.

Третій запитав: - А хто цей хлопець?

- Він цілує її.

- Ей, хтось цілує Анастейшу Пратт.

- Хто це? Хто цей хлопець, що цілує Анні?

- Ей, Анні, хто там у вас?

Анастейша обернулася і плаксивим голосом сказала:

- Замовкніть. Будь ласка, замовкніть. Дайте мені шанс, добре?

- Дати вам шанс? Я дам вам шанс.

- Ось, Анні, ось він.

- Я теж, Анні, як вам такий? Хочете, щоб я кілька разів стукнув ним об спинку вашого крісла на щастя?

Джоу ще не розумів, що відбувається. Він бачив багато пар, які цілувалися в цьому кінотеатрі, і їх ніколи не турбували. Він був наляканий і збентежений. Мабуть, через свою недосвідченість він робив щось не так, але не мав найменшого уявлення, що саме, і ще менше знав, як поводитися в такій ситуації.


Один із банди встав, нахилився над рядом сидінь і впізнав Джоу Бака, знайомого йому ще зі шкільних років.

- Ей, та це ж Бак. Це Джоу Бак, — оголосив він, повертаючись на своє місце.

Джоу не впізнавав голосів за спиною і боявся обернутися й подивитися.

- Ей, Джоу, – прошепотів йому один із них. - Ви цілували Анастейшу, тож краще йдіть наковтайтесь пігулок з аптеки, і я не жартую. Вона захапала кожен хер в Альбукерке.

Цей голос не був ворожим, він був, насправді, дружнім і настійливим. Джоу обернувся і побачив чорнявого італійського хлопця, якого він пам'ятав зі школи. Його звали Боббі Десмонд.

Анастейша Пратт підвелася зі свого місця і метнулася проходом. Банда побігла за нею. Перед тим, як піти з іншими, Боббі Десмонд зупинився, щоб поплескати Джоу по плечу і промовити:

- Ходімо.

Джоу встав і пішов за ним. У задній частині театру стояло шестеро хлопців, всі старшокласники, які блокували вихід. Анастейша слабко змолилася пропустити її. Високий, худий, прищавий, горластий блондин сказав:

- Ей, Анні, Гері Амбергер нагорі, він аж вмирає так хоче вас бачити.

- Його там немає, — відповіла Анастейша, але її очі говорили: «А може, це правда?».

- О’кей, немає. Я піду скажу йому, що його там немає.

- Ні, але я маю на увазі, що він не такий, — промовила Анастейша.

І тоді вони усією юрбою рушили боковим проходом кінотеатру «Ворлд», ця низка хлопців і Анастейша Пратт в голові, прямуючи до червоного виходу ліворуч від екрану. Джоу, йдучи за Боббі Десмондом, замикав колону. Проходячи крізь завісу під знаком, він почув голос якоїсь голлівудської жінки на екрані, яка казала:

- Кажу вам, ситуація повністю вийшла з-під контролю. Наша єдина надія — це вдавати, що нічого не сталося.

Всі вони піднялися по коротких сходах і увійшли до комори. Хтось увімкнув світло. Анастейша запитала:

- Де він? Де Гері Амбергер?

Високий блондин, якого звали Адріан Шмідт, відповів:

- Там, біля килимів, Анні, біля килимів. - Він підійшов до того кутка і сказав: - Привіт, Гері, Анастейша тут.

- Ви брешете, - промовила вона. - Це просто трюк. Щоб заманити мене сюди. Я знаю вас, хлопці. - А потім: - Гері? Гері! — покликала вона. - Якщо ви там, скажіть щось.

Жіночий голос, відтворений електронікою, сказав:

- Задуйте свічки, люба, і загадайте бажання!

- Ні!, — відповів голос маленької дівчинки. - Ми ще не заспівали «З днем народження!».

Потім з екрану пролунали гучні вигуки, і хор людей заспівав «З днем народження!».

Анастейша заявила:

- Я хочу вийти звідси, - і двері зачинилися, бо всі в кімнаті, окрім Джоу, знали, що вона зовсім не хоче виходити звідти.

- Я все ще не вірю, що він там, — мовила вона, — але я все одно піду подивлюся.

У кутку Адріан Шмідт лежав на килимах, оголений, стримуючи себе, а потім усі хлопці оголилися, а потім Анастейша Пратт лежала на килимах, вимагаючи примхливо, коли знімала труси, щоб «хтось хороший був першим, інакше нічого не буде». Адріану Шмідту сказали, що він повинен чекати до кінця як покарання за те, що збрехав їй про Гері Амбергера. Але вона знала, що Гері Амбергера більше не було. Гері Амбергер переїхав до Батл Кріку, у Мічигані, три роки тому, і всі про це знали.

Поки юнаки трудились над нею, Анастейша лежала нерухомо, поклавши голову набік, байдуже гризучи нігті і не звертаючи особливої уваги на те, що відбувалося. Вона була схожа на приречену на смерть онкологічну пацієнтку, яка проходить радієву терапію, яка, ймовірно, не допоможе, але все одно продовжує її, про всяк випадок. Одному з них вона сказала:

- Поспішайте, я тут не на всю ніч, чи як ви думаєте?

Але нічого з того, що казала дівчина, не звучало переконливо.

Коли настала його черга, і Джоу здерся на неї, Анастейша дещо зацікавилася, можливо, через новизну нової людини.

Коли вона знову відвернула голову вбік, Джоу прошепотів їй:

- Що сталося?

Вона відповіла:

- О, я просто думала, які слова можна скласти з цих літер.

Вона дивилася на стоси літер для маркізи: складені певним чином, вони б описали те, що з нею станеться

Хтось сказав:

- Б'юся об заклад, він там її цілує.

А Боббі Десмонд відповів:

- Дайте йому спокій.

Третій юнак попрохав:

- Хтось дайте мені цигарку.

А Адріан Шмідт відповів:

- Зачекайте, поки я до неї не доберуся, раз зробили мене останнім.

Тоді Боббі Десмонд сказав:

- Заткніться, інакше вона схрестить ноги і піде додому.

А на екрані пролунав голос дуже старої жінки:

- Ні, ні! Не можна розповідати! Якщо розповіси, це не збудеться!


Джоу прошепотів Анастейші Пратт:

- Так добре?

- Що добре?

- Ось так.

- Добре, а чому ви МЕНЕ про це питаєте?

Знову почувся голос Адріана Шмідта:

- Що він там робить? Я просто хочу виміряти його час. Ось що ми повинні зробити. Ми всі повинні заміряти час. Інакше хтось може просто, я гадаю, обісратися! Правильно ж, хлопці? Відтепер . . .!

Анастейша Пратт схопила Джоу за голову і притягнула його до себе. Потім вона зашепотіла йому на вухо:

- Ви єдиний, ви той самий, ви єдиний, єдиний з часів, ви єдиний з часів Гері Амбергера, ви, чесно, ви справжній, ви чесний. Зазвичай я ніколи не відчуваю, я, чесно, я маю на увазі, ви найкращий. Поцілуйте мене. Будь ласка.

Її тіло ожило під ним, а її дихання звучало так, ніби вона піднімалася на найкрутішу гору в світі. Це сходження, здавалося, робило її потребу в його губах ще більш нагальною, ніби на такій висоті її власний дихальний механізм був недостатнім.

Але Джоу міг думати тільки про те, що йому сказав Боббі Десмонд.

- Ви маєте, — благала вона. — Ви маєте!

Обличчя дівчини стало вологим, і тоді те, що в той момент відбувалося з Джоу, зробило все інше неважливим, і в знак вдячності він притиснув свої губи до її губ, дозволяючи їй отримати від цього контакту щось, що змусило її здригнутися і притиснутися до нього в тривалому і бурхливому нападі. Навіть коли момент минув, Анастейша Пратт не відпускала його. Вона тихо плакала і трималася за його спину, ніби це було її життя.

- О'кей, — сказав Адріан Шмідт, — мене це дістало. Мене це дістало. Я рахую, а потім, це справедливо чи ні? Я маю на увазі, я рахую до десяти, а потім — один, два, три...

Голос іншої літньої жінки з Голлівуду промовив:

- Не забувайте, діти, ми всі — єдина родина бідної Сари, і це наш обов'язок як християн...

Після цього пролунало гучне грюкання дверима, у двадцять разів голосніше, ніж у реальному житті.


Анастейша одягла труси і не дозволила Адріану Шмідту доторкнутися до неї. Він кинувся на неї, ніби хотів відгамселити її, але інші хлопці відтягнули його від неї. Вона вийшла з комори, спустилася по коротких сходах і вийшла в прохід, тримаючи голову абсурдно високо і хитаючись, ніби була трохи п'яна.

Коли вона пройшла під вивіскою «Вихід», екран видавав справді чудову музику, яка супроводжувала її повернення в темряву кінотеатру «Ворлд».

РОЗДІЛ 4


У підлітковому віці людина схильна багато ходити повз деякі місця. Вона втрачає своє уявлення через когось і тоді, боячись відкрито заявити про себе, ходить повз місце перебування цього когось під різними вигаданими приводами, сподіваючись на диво. Або хоча б мигцем побачити його.

Джоу повністю віддався ідеї стати частиною тієї ватаги хлопців, з якими він ділив Анастейшу Пратт в коморі у «Ворлді». Але Адріан Шмідт, високий, блондин, з прищами, нетерплячий базікало з цієї зграї, звинувачував Джоу в тому, що він зазнав відмови в той п'ятничний вечір. Тож коли Джоу проходив повз крамницю журналів, яка була їхнім місцем тусовки, Адріан грізно дивився на нього крізь вікно так, що це майже будь-кого б знеохотило увійти. А потім він налаштував і інших проти Джоу (усіх, крім Боббі Десмонда), так що одного дня, коли він проходив повз, вони всі вийшли на тротуар і почали відтворювати звуки поцілунків у його бік.

У той же самий час Анастейша Пратт, втративши своє уявлення через Джоу Бака, почала прогулюватися повз його будинок. Кожного дня, коли закінчувалися заняття в школі, її можна було побачити, як вона повільно йшла його вулицею. Джоу спостерігав за нею через жалюзі у вітальні Саллі, і, помітивши, як вона, немов немовля, обіймала шкільні підручники, був вражений її холоднокровністю, з якою вона дивилася прямо перед собою, а краєм ока оглядала будинок, немов грабіжник, що обстежує ювелірну крамницю.

Одного дня вона зупинялася біля кожного будинку на вулиці, дзвонила у двері і пропонувала купити квитки на лотерею, яку проводила «Церква Істини».

- О! — вимовила вона, вдаючи здивування, коли Джоу Бак відчинив їй двері, — Я й не знала, що ви тут живете! Я просто, я просто, наша церква розігрує гриль, і я просто, він електричний і все таке, ви давно тут живете? Тобто, ви не хочете купити один, квиток?

Джоу дивився на її губи, поки вона говорила, а потім подивився повз неї, уявляючи в голові звуки поцілунків Адріана Шмідта, і похитав головою: ні, він не хотів купувати лотерейний квиток.

Дівчина розуміла, чому він відмовляється, і, не рухаючись, нахилилася до нього, її очі були сльозливими і глибоко стурбованими, і вона спитала:

- Ви впевнені?

Він кивнув. Анастейша швидко повернулася і спустилася по сходах, прямуючи до тротуару. Її сідниці рухалися туди-сюди, туди-сюди, так, що у нього аж шлунок здригнувся, а потім він помітив, як засмучена її спина, як сумно і самотньо виглядають її підколінки, і тоді він почув, як сам досить голосно вигукнув:

- Е-е.

Коли вона знову повернулася до нього, Джоу промовив:

- Не знаю, чи є у мене якийсь дріб'язок, - і нахил її брів зачепив його серце.


* * *

Отже, першою жінкою Джоу стала п'ятнадцятирічна Розмітка Анні Пратт. Вони ховалися, як злодії. Він соромився її і себе. Він ненавидів платити ціну, яку вона вимагала, за ці відчайдушні поцілунки, і все ж, оскільки її потреба в них була такою великою, йому було приємно їх дарувати їй.

У своєму бездіяльному стані він мав занадто багато часу для роздумів. Він постійно давав собі обіцянки, які в її присутності було неможливо дотримати. Він думав про горбок її живота і вологу, меншу горбинку під ним, і ці думки, поєднані з відчуттям її страшної самотності, робили його рішення безглуздими.

Потім одного дня батьки Анастейши Пратт отримали анонімного листа, в якому їм повідомлялося не тільки про розпусні вчинки дівчини в коморі кінотеатру «Ворлд», але й про її візити до Джоу. Одного вечора пан Пратт прийшов до будинку з наміром «вибити дух з того хлопця», але він був невеличким на зріст і в підсумку зробив дещо інше: він пішов до поліції. Джоу так і не дізнався, що сталося в поліцейському відділку, але наступного дня після обіду Саллі зателефонувала йому з центру міста і повідомила:

- Все скінчилося, дорогенький, вони відправляють бідну дівчинку в гарний будиночок.

«Гарний будиночок» — було евфемізмом Саллі Бак щодо притулку для божевільних.

Закінчення кар'єри Анастейши Пратт викликало чимало розмов. Ім'я Джоу Бака, пов'язане з цим, набуло певної скандальної слави. Історії, що поширювалися, не завжди були точними. За однією версією, він змусив її до цих численних актів з іншими для власної фінансової вигоди; за іншою, він зробив її вагітною; а також розповідали, що він був фізично сформований таким чином, що довів дівчину до божевілля.

Поступово усвідомлюючи своє нове становище в місті, Джоу відчував сором і незручність. Незабаром все, що стосувалося його життя, прогули, ледарство, залежність від бабусі, накопичилося і він розвинув гостре відчуття власної нікчемності. Він зневажав саму думку про те, щоб просити когось про роботу, і оскільки ніщо в його житті не змушувало його це робити, він продовжував уникати цього. Салон Саллі Бак процвітав, і вона не виявляла жодного занепокоєння з приводу нього. Очевидно, те, що він не мав роботи, навіть коли йому виповнилося дев'ятнадцять, а потім і двадцять років, не здавалося їй чимось надзвичайним. Вона продовжувала давати йому гроші на одяг і прожиток і приділяла йому так само мало уваги, як і раніше. Він доглядав за двором, іноді мив автомобіль Саллі, а одного разу пофарбував будинок і трохи полагодив дах. Час від часу він вступав у суто сексуальні стосунки з кимось, завжди з ганебною впевненістю, що його якось експлуатують і роблять дурнем, але все ж сподіваючись, що один із цих досвідів може привести до справжнього і дружнього союзу з кимось. Боббі Десмонд був типовим прикладом. Протягом короткого періоду, можливо, тижня або близько того, відірвавшись від ватаги у крамниці журналів, Боббі шукав компанії Джоу: катав його на своїй машині і час від часу заїжджав до нього додому з шести-пляшковою упаковкою пива. Як з'ясувалося, цей молодий чоловік просто хотів відчути з досвіду - як це бути використаним Джоу так само, як він використовував Анастейшу Пратт того вечора в коморі «Ворлда». Джоу, як завжди охочий допомогти, дав молодому чоловікові бажаний досвід. Але через три тижні, коли Боббі Десмонд одружився, Джоу був розчарований, що його не запросили на весілля. Люди, як жінки, так і чоловіки, які так охоче користувалися його чудовим тілом, нібито не помічали, що в ньому мешкав Джоу Бак.

Він дійсно справляв враження відсутності, навіть коли його присутність була очевидною. Самотнє, усамітнене дитинство навчило його, що сьогоднішній день, незалежно від того, який він, є безплідним, як пустка, в якій немає нічого, на що варто дивитися, і це зробило його розум завзятим мандрівником, який майже завжди блукав місцями і ситуаціями, в яких може відбутися путяще завтра. Навіть коли він трудився над якоюсь жінкою, сподіваючись принести їй таке сильне задоволення, що назавжди завоює її відданість — бо саме цього він прагнув у цих ранніх актах кохання — навіть у такі моменти його розум мчав кудись вперед, можливо, насолоджуючись майбутнім життям, яке він би створив з нею.

Ось у такій манері Джоу самоплином дістався двадцятиріччя, і в його житті не відбулося нічого такого, що змусило б його стати чоловіком. А коли йому виповнилося двадцять три, уряд покликав його до армії. Він боявся, що не впорається. І не впорався. Але він не потрапляв у неприємності і писав багато листів Саллі Бак.

«Люба Саллі -

Схоже на те, що я не стану капралом — Коламбус, Джорджія, не такий вже й класний, як і армія, ха — вони змушують мене водити вантажівки — що нового в старому доброму Альбукерке — як там проходять дні, швидко чи повільно — ну, я починаю засинати, і тут нічого нового немає, тож не робіть нічого, чого б я не зробив — з любов'ю, Джоу.

PS: мене тут називають ковбоєм».

Це було правдою: одного дня якийсь сержант назвав його ковбоєм, а інші підхопили це прізвисько. Він був задоволений і почав ходити по-новому; також він розвинув звичку засовувати великі пальці в задні кишені, ніби його штани сповзали від зброї на ремені.

В армії було багато скарг, і Джоу виявив, що йому є на що скаржитися не менше, ніж будь-кому іншому, тож він нарешті навчився брати участь у розмовах. Молоді чоловіки, що збиралися навколо великого столу в казармі, часто промовляли «лайй-но», а деякі з них називали один одного «чоловіче». А один молодий солдат, який стверджував, що він з Цинци-клятих-наті, мав дивовижну звичку вставляти лайливі слова в найнесподіваніші куточки своєї мови. Джоу сподобалися ці манери, і він перейняв їх для власного вжитку. Потроху він набував індивідуальності, власного стилю.

Загалом він досить добре проводив час, і місяці минали швидше, ніж зазвичай в армії.

У жовтні другого року свого навчання він написав:

«Люба Саллі —

Що ж, залишилося 59 днів, а потім я знову завербуюсь, ха (це чудовий жарт, чи не так?) — ви померли від сміху? — вчора була перевірка, начальству більше нічого робити, тому у них перевірка — ну, це всі новини наразі, тож будьте хорошою дівчинкою та підтримуйте вогонь у домі для свого улюбленого хлопця, і крім того, ви єдина, за ким я сумую, тож до біса все це, а? — до речі, я пройшов перевірку, це було легко — ну, бувайте — з любов'ю Джоу»

Це був його останній лист до Саллі, і він ніколи не був впевнений, що вона його отримала. Адже в Альбукерке сталося щось жахливе.

Його бабуся знайшла собі нового кавалера, який володів великим ранчо. Чоловік був на кілька років молодший за Саллі, і ця різниця у віці, здавалося, вимагала декількох невинних побрехеньок. Наприклад, вона розповіла йому щось, що не було цілковитою правдою протягом сорока п'яти років: що вона вміє їздити верхи. Пізніше люди говорили, що цей кавалер мав би знати, що не можна дозволяти Саллі Бак їздити верхи, адже з першого погляду було видно, що бідолашна істота крихка, як скло. Але одного недільного полудня ця леді, якій було шістдесят шість років, сіла на полунично-чалого коня і поїхала в пустелю зі своїм коханим.

Це був кінець четвертої блондинки Джоу Бака. Кінь скинув її, і старенька просто розбилася на шматки.

Ця новина дійшла до нього ввечері, коли він мив свою вантажівку в автопарку. До нього підійшов помічник капелана і вручив йому телеграму від жінки, яка працювала в салоні Саллі.

«ДОРОГИЙ ДЖОУ ВАША ДОРОГА БАБУСЯ ЗАГИНУЛА ВПАВШИ З КОНЯ ХАЙ БОГ БЛАГОСЛОВИТЬ ВАС ГЛИБОКЕ СПІВЧУТТЯ ПОХОВАННЯ В П'ЯТНИЦЮ МАРЛІТА БРОНСОН».

Коли Джоу кілька разів прочитав телеграму, солдат з канцелярії капелана запитав його, чи все з ним гаразд. Джоу, здавалося, не зрозумів питання. Він пішов за вантажівку і залишився там. Через кілька хвилин інший солдат знайшов Джоу, який лежав на боці під вантажівкою, обхопивши себе руками і тремтячи з голови до ніг, з телеграмою запханою до рота.

Молодий помічник не знав, що робити.

- Ви в порядку, солдате? — запитав він. Але відповіді не було. Трохи пізніше він сказав: - Чому б вам не вийти звідти?

Але Джоу залишився на місці. Його очі були дикими, і помічник занепокоївся. Він пішов по допомогу і привів двох солдатів, щоб витягнути Джоу з-під вантажівки, та лікаря, щоб зробити йому ін'єкцію. Потім його відвезли до лікарні і тримали під заспокійливими препаратами кілька днів, і, звичайно, він не зміг бути присутнім на похоронах Саллі Бак.

Через три тижні він повернувся до своїх обов'язків. А коли термін служби добіг кінця, Джоу спробував знову завербуватися. Але армія, здавалося, не хотіла солдатів, які так реагували на смерть простої бабусі. Вони виплатили йому компенсацію. Він повернувся до Альбукерке, не зовсім усвідомлюючи, що ніхто там на нього не чекає. Він заселився в готель і пішов навідати друзів Саллі. Саллі не залишила заповіту. Він дізнався, що у неї була сестра, про яку вона ніколи не згадувала, що жила в Кур-д'Алені, в Айдахо. Ця літня жінка теж нічого не знала про Джоу. Вона приїхала, ліквідувала майно померлої косметологині — включаючи будинок, в якому Джоу Бак жив з семи років — і повернулася до Айдахо з вирученими грошима, і більше про неї ніхто нічого не чув.

Тепер, у віці двадцяти п'яти років, з головою, сповненою горя і турбот, Джоу відчував потребу подумати. Але він не був звиклий мати в голові дуже різноманітні думки, і, здавалося, його уява також мала серйозні обмеження. З цими здібностями у нього не було нічого неправильного, але вони були нетреновані і не допомагали йому в екстрених ситуаціях.

Він залишався у готелі кілька днів, проводячи більшу частину часу у своєму номері з запнутими шторами. Ніч і день переплуталися і він не завжди згадував про їжу. Він багато спав і бачив кошмари. Прокинувшись або заснувши, він тужив за Саллі Бак, іноді кликав її. Одного разу він був упевнений, що вона зайшла до його кімнати, поки він спав, і сіла на край ліжка. Він прокинувся, і вона була там, ворушила пальцями, як ніби була справжньою. Він бачив її профіль. Вона дивилася на нічне небо крізь відчинене вікно. Він спитав:

- Саллі, що мені робити?

Але вона не виказала жодних ознак, що почула його. А потім вона щось сказала, але було нерозбірливо. Вона сказала або «Я поверну свій будинок», або «Я не вмію їздити верхи». Що б це не було, Джоу це анітрохи не допомогло. Але він був радий, що вона знову показалася йому.

Однієї ночі йому наснився сон, який став повторюватися, сон про нескінченний ланцюг людей, що марширували з краю на край світу. Зі своєї вигідної позиції в якомусь холодному, темному і тихому кутку він бачив, як вони з'являлися з-за східного небокраю, з'єднані між собою золотою мотузкою світла і крокуючи в захоплюючому маршовому ритмі, і він бачив, як вони рухалися, поки не зникали з поля зору за західним обрієм. Там були люди усіляких видів: водії автобусів і черниці, музиканти і солдати, продавчині з десяти-центових крамниць; були китайці і пілоти, горці-селюки, товсті чоловіки і рудоволосі жінки; там можна було зустріти шахтарів і банківських службовців, мільйонерів, охоронців з універмагів, свамі,* немовлят, бабусь, злодіїв; шукаєте будь-яку людину на цій золотій мотузці, і вона там буде: повія, карлик, святий, божевільний, поліцейський, вчитель, репортер, красуня, бухгалтер, шортстоп,* збирач ганчірок. Здавалося, там були всі, крім нього самого. Він багато разів намагався приєднатися до них, підбігаючи до маршируючого потоку золотих людей, сподіваючись знайти проміжок, достатньо великий, щоб прослизнути всередину; але щойно він знаходив такий проміжок, ряди швидко змикалися, ланцюг ставав щільним і закритим, і прорватися крізь нього було неможливо, і мрійник був змушений залишатися на своєму холодному, темному і тихому краю.

Після цього сну Джоу більше не міг залишатися в готельному номері. Він одягнувся і вийшов на нічні вулиці Альбукерке, дивуючись, як такі знайомі місця можуть бути для нього такими чужими.

- Ви, можливо, знаєте нас, — казали будівлі міста, — але ми вас не знаємо.

Він пішов до старого району і зупинився біля будинку Саллі Бак. Тепер там було порожньо, а всі вікна були темними. Він обійшов будинок і постукав у вікно спальні Саллі, не зовсім сподіваючись на якусь відповідь.

Він чекав і чекав.

- Треба зробити так, — нарешті вирішив він, — якомога швидше звідси звалювати, куди-небудь якнайдалі.

Він повернувся до готелю і склав свої нечисленні речі в речовий мішок, вражений тим, що всі його роки можна вмістити в таку маленьку річ.


РОЗДІЛ 5


У Х'юстоні Джоу сподівався знайти людину на ім'я Н́атале, перукаря, якого він знав і любив ще з армії. Але Натале мав довге італійське прізвище, і Джоу провів більше години на автовокзалі, переглядаючи телефонний довідник Х'юстона, марно намагаючись його знайти. Перш ніж остаточно здатися, він витратив долар на дзвінки по десять центів.

Потім він вийшов на тротуар, щоб вперше добре роздивитися Х'юстон. «От лайй-но», — подумав він, — «це ніяке не покращення. Виглядає так ніби цьому місту не потрібні якісь Джоу Баки. Але ж одного вони вже мають, хай їм чорт».

Він йшов, поки не дійшов до готелю. Це був той самий готель, у назві якого бракувало літери «о», дешеве, темне місце з погано провітрюваними кімнатами і підлогою у ванній, яка завжди була вкрита водою.

Це був холодний день січня. Він сидів на краю ліжка, розмірковуючи, що робити в цьому скрутному становищі, не зовсім розуміючи, в чому саме полягає це скрутне становище. Він бачив своє майбутнє, сидячи на краю ліжка в готельному номері і намагаючись упорядкувати свої думки. Через п'ятдесят років, з довгою білою бородою, що сягала підлоги, він, безсумнівно, опинився б саме в такому місці, запитуючи себе, чому світ скрізь такий дивний, як світ в Альбукерке, і чому він опинився відсторонений від нього.

Його єдине вікно виходило на вентиляційний канал, тому звуки руху транспорту долинали лише здалеку. Ця тиша в поєднанні з його невпевненим настроєм на кілька годин зачарувала його. Пізніше, коли він згадував про ці години, вони нагадували йому про період у дитинстві, коли телевізор був несправним. Час був справжнім тягарем, під яким він не міг рухатися. Він оточував його, як тверда маса, через яку рух був не тільки неможливим, але й немислимим. А тепер, під час цих годин у номері «Г телю», його охопив ще й холод, який не мав нічого спільного з температурою чи погодою; він був більше схожий на смерть.

Від цього закляття його врятував сон, довгий сон, і коли він прокинувся, була вже ніч. Спогади про ті вологі й липкі години були для нього як рука привида на потилиці. Він одягнувся, швидко розчесав волосся і вибіг з готелю так швидко, ніби якесь слизьке створіння, вкрите бородавками, гнало його на вулиці.

За кілька кварталів було видно яскраво освітлену вулицю. Джоу нетерпляче поспішив туди, наче мрійник у темряві, що рухається до золотого ланцюга, де було життя, і коли він наблизився, тиша поступилася місцем звукам руху транспорту. За кілька хвилин він стояв перед кафетерієм «Саншайн», місцем із жовтим сонячними променями над дверима.

Зайшовши в «Саншайн», Джоу відчув, що його огорнуло раптове світло, плоть і колір в самому серці темної мертвої країни. Заклад був майже повний, і Джоу мав відчуття, ніби знає особисто всіх, хто тут перебуває.

Там були пари, групи, мовчазні люди і балакуни, самотні люди, деякі жінки, але переважно чоловіки, які курили цигарки і дивилися на порожні чашки з кавою. Було кілька мандрівників і людей, які йшли на нічну роботу або поверталися з неї, а також були неминучі ледацюги, яких можна зустріти скрізь на землі, і кілька представників того особливого виду, який найкраще відомий в Об'єднаних Державах Америки.

На перший погляд може здатися, що ці молоді люди просто вештаються групами, адже часто вони займають один стіл або групуються біля одного паркомату, але, швидше за все, вони так само не пов'язані між собою, як і з преріями, містами та річками своєї батьківщини. У очах і поведінці цих людей можна виявите якийсь неспокійний смуток, який, ймовірно, невиліковний; вони, здається, страждають від якоїсь безіменної спільної втрати, ніби щось цінне було вихоплене у них з такою шокуючою безповоротністю, що вони навіть забули, що це було.

Джоу на мить залишився біля дверей, ніби шукаючи серед натовпу знайоме обличчя. Якби він знайшов таке обличчя, то підійшов би до нього і сказав: «Лайй-но, чоловіче, де ви, в біса, були?» Не знайшовши нікого, він мав спокусу вибрати якогось незнайомця, щоб сказати йому це, але для цього потрібна була сміливість. Він підійшов до стійки і замовив каву та гамбургер, і поки чекав, йому трапилося побачити обличчя, яке йому сподобалося. Воно дивилося на нього з дзеркальної колони посередині стійки. Лайй-но, чоловіче, сказав він собі, але не вголос, милуючись гарним, темнооким, кучерявим, білозубим відображенням, яке відповіло на його милу, криву посмішку з такою теплотою і спонтанністю. Де ви, чорт забирай, були? Хто, я? - відповів він. Христосе, я навіть не знаю, де! Але я повернувся! І він та дзеркало добре посміялися.

І ось так Джоу почав проводити ночі в цьому приємному місці.


* * *

Одного вечора він завів розмову з помічником офіціанта, симпатичним, дещо жіночним мексиканцем.

- Малий, друже мій, — сказав Джоу, який почав турбуватися про своє фінансове становище, — я майже розорився. Вони вам тут хоч якісь гроші платять за те, що ви носите посуд?

- Це не робить багатим, — хлопець знизав плечима. — Один долар за годину.

- Ага, але, чорт забирай, ви ж можете їсти товар. Правда ж? - У голові Джоу зародилася ідея. - Хіба не так? Хіба вам не дозволяють їсти, що продаєте?

Наступного дня він влаштувався на роботу в «Саншайн». Його поставили на післяобідню зміну, яка закінчувалася опівночі. Джоу так сподобалося це місце, що коли наставала північ, він залишався, з'їдав велику порцію їжі, а потім майже всю ніч курив над чашкою кави.

У другу ніч мексиканський помічник офіціанта зупинився біля його столу, швидко оглянув його своїми чорними очима і сказав:

- Спочатку я потумав, що ви хасі-лер.*

- О, так? Ні, ні, ні, бляха, ні.

Коли хлопець знову проходив повз його стіл, Джоу спитав:

- Ей, а що це таке?

- Що таке?

- Те, що ви подумали?

- Те, про що я потумав?

Джоу пояснив:

- Те, що ви сказали мені, е-е, знаєте, раніше.

Хлопець насупився.

- Вибачте за мою англіійську, — промовив він і пішов зі своєю тацею. А під час наступного рейсу він зупинився і сказав: - Я був упевнений, що ви були хасі-лер.

- Ось воно! — вигукнув Джоу. - Що це таке?

- Хасі-лер? - Мексиканський хлопець спочатку скептично поставився, але потім якось переконав себе в невинності Джоу. – Хасі-лер — це чік-чік-чік, — сказав він, роблячи рухи стегнами і потираючи великим і вказівним пальцями один об одного, у спосіб, що показує гроші. - Comprende?

У Джоу в голові з’явились якісь розрізнені образи, але жоден з них не складався у чітку і тверду думку.

- Ай, фу-у-у, — сказав хлопець. - Tu comprendes muy bien! - І, махнувши фалдою, він побіг до іншого столу, де зібралася група його друзів.

Це була група, на яку Джоу ще раніше звернув увагу з певною цікавістю: п'ятеро молодих чоловіків. Четверо належало до одного типу: багато сміялися, базікали більше, ніж зазвичай, і часто жестикулювали. Вони одягалися в стилі, що підкреслював їхню хлоп'ячість, а їхні очі бігали по приміщенню, наче птахи, які не можуть десь всістися.

П'ятий, однак, був явно іншої породи. Він не сміявся, не базікав і не жестикулював; його одяг виглядав недбалим — старі «лівайси», вицвіла джинсова сорочка, брудні білі кросівки. Його волосся, кольору піску, було недбало зачесане набік, а очі були здебільшого нерухомими і віддаленими. Він слухав балачки з деякою розвагою, але без реальної залученості, і ця відстороненість якось надавала йому переваги над іншими. Їм дозволяли залишатися доти, доки вони продовжували розважати його, не висуваючи до нього жодних вимог. Він явно вбивав час і, здавалося, взагалі ні в кому не мав потреби.

Мексиканський хлопець зупинився біля цього столу, щось сказав і потім пішов у бік кухні. Четверо обернулися, щоб подивитися на Джоу, але п'ятий цього не зробив. Натомість він підвівся, пішов до стійки за свіжою чашкою кави, і з нею підійшов прямо до столу Джоу.

- Можна присісти?

Джоу розхвилювався і зрадів.

- О, бляха, так.

Він підвівся і почав без потреби переставляти стільці, збентежений своєю раптовою роллю господаря. Відвідувач простягнув руку і сказав:

- Перрі.

- Щ-що це?

- Моє ім'я, Перрі, П-е-р-р-і.

- О так, о так. - Він взяв руку молодого чоловіка і потиснув її. - Джоу Бак, — назвався він. - Хочете цигарку?

Вони закурили, і тоді Джоу помітив, що Перрі дивиться на нього. Його очі були дивні, гумористичні і забарвлені смертю: якби молода людина спричинила свою передчасну загибель якоюсь абсурдною і дурною помилкою, то саме такими очима вона, мабуть, спостерігала б за власними похоронами.

Не знаючи, як впоратися з цими очима, спрямованими на нього, Джоу засміявся і знизав плечима, вдаючи, що нічого не сталося. Перрі ледь помітно посміхнувся, а потім взагалі перестав на нього дивитися. Він просто відкинувся на спинку стільця, розставивши ноги, і виглядав абсолютно розслабленим і спокійним. Він дивився на частину вулиці, яку було видно через велике вікно «Саншайна». Там не відбувалося нічого особливого; вряди-годи проходив пішохід, і час від часу повз проїжджало таксі.

Джоу був вражений своєю власною удачею. Він сидів за столом з іншою людиною вперше відтоді, як залишив армію. Він хотів продовжити цю ситуацію, але не був впевнений, чого від нього очікують. Він думав про різні способи, як можна було б розпочати розмову, але якщо Перрі приєднався до нього, щоб розділити його мовчання, Джоу не хотів псувати все розмовою.

Він дуже швидко розвинув глибоку і таємничу захопленість цим незнайомцем на ім'я Перрі. Якби якийсь чарівник, здатний на магічні перетворення, підійшов до нього з пропозицією, що він і ця людина з піщаним волоссям у «лівайсах» можуть обмінятися особистостями, він би скористався цією нагодою, не задаючи жодних питань. І він би не зміг назвати хоч яку-небудь причину.

А було ось що: такі люди, як Перрі, користуються особливими привілеями. Вони заходять у якесь місце, і всі прагнуть завоювати їхню прихильність, оце і все. Часто вони красиві, але це не завжди так. Справа в тому, що вони приречені і прийняли свою долю з якоюсь смертельною грацією, незвичайною для таких молодих людей.

Тож, піднесений і збентежений, Джоу сидів у присутності цього молодого чоловіка. Через кілька хвилин колишня компанія Перрі, чотири колоритні хлопці, підвелися і попрямували до дверей. Високий рудоволосий хлопець, який, здавалося, був їхнім лідером, повів їх повз стіл, за яким сиділи Перрі і Джоу. Він сказав:

- На добраніч, дорогенький, - і пішов собі далі.

Другий і третій гигикнули, а четвертий, невисокий молодий чоловік з подвійним підборіддям, побажав:

- Хай щастить.

Джоу дивився, як вони виходили з приміщення. Але Перрі цього не робив. Він повернувся до Джоу і коротко поглянув на нього, нічого не виказавши, а потім продовжив дивитися у вікно.


* * *

Ця ніч стала початком таємничої і мовчазної дружби, яка тривала кілька тижнів. Щоночі, коли Джоу закінчував роботу і з'їдав свою опівнічну їжу, Перрі з'являвся з невідомого місця і тихо всідався за стіл Джоу.

Спочатку між ними відбувалися мінімальні розмови, пов'язані з тим, щоб принести каву або передати цукор, але багато ночей між ними не пролунало жодного слова. Вони разом дивилися у вікно, іноді спостерігали за цікавим столиком, і час від часу їхні погляди зустрічалися і затримувалися на секунду-дві, але здебільшого вони просто сиділи разом у світлі «Саншайну» ночами, не маючи між собою жодного очевидного зв'язку. Вони ділили час і місце, і хто міг би сказати, чому саме?

Неможливо було вгадати, коли Перрі піде і куди він піде. Він просто вставав з-за столу через десять хвилин або через кілька годин, іноді киваючи головою, а іноді ні, і виходив через обертові двері, проходячи повз вікна, зникаючи з поля зору.

Джоу поступово дійшов до думки, що Перрі зберігає якусь надзвичайну таємницю, яку, якщо пощастить, одного дня він йому відкриє. Ця таємниця мала стосуватися інших аспектів життя Перрі, того, звідки він приходив опівночі і куди йшов на світанку. Якимось чином Джоу отримав би можливість взяти участь у цих невідомих подіях; він би разом із Перрі занурився в таємниці, що ховалися за обертовими дверима цього кафетерію, і відтоді власний спосіб Джоу проводити час у пітьмі змінився б. Порожнеча його власного існування, довгі самотні сни в «Г телі» та безглузді години миття посуду на кухні якось зміняться. Перрі вирішить поглянути на нього зі своєю особливою грацією, він зробить якийсь простий жест, який буде сигналізувати про початок цього нового часу, який передбачав Джоу, і очікування, заснування нічного пиття кави за цим тихим столом у по-іншому галасливому «Саншайні», увійдуть у нову фазу або взагалі припиниться.

Думки Джоу з цих питань не були чітко сформовані; він навіть не усвідомлював їх як думки. А Перрі він знав лише так, як людина знає свою долю, коли вона до неї приходить: у своїй крові. Перрі був гостем, а Джоу, не маючи жодних реальних думок з цього приводу, усвідомлював себе господарем, який чекає, поки гість у зручний для нього час пояснить мету свого візиту.


* * *

Однієї ночі Перрі несподівано повернувся до Джоу і запитав:

- Що це за історія?

Але він не здавався таким, що насправді задає питання. Однак він не відводив погляду від Джоу.

Джоу похитав головою.

- Бляха, чоловіче, я не знаю, — відказав він. Але, здавалося, він хотів сказати: «Я просто чекаю, це все, що я знаю».

Іншої ночі, так само несподівано, Перрі спитав:

- Ви створюєте цю сцену?

Це вже було більше схоже на запитання, але Джоу не знав, що відповісти.

- Створюю сцену, – сказав він, прикидаючись, – так, правильно, бляха, так.

Він не мав уявлення, про що говорив.

У тих небагатьох випадках, коли Перрі все-таки говорив, його голос був глибоким і тихим, ледь чутнішим за шепіт і інтимним, як могила.

Одного ранку на світанку він промовив:

- Ви насправді, Джоу?, - а потім встав із-за столу і вийшов із приміщення, явно зовсім не чекаючи відповіді.

А потім однієї ночі він втупився у Джоу тим самим першим поглядом, довгим поглядом тієї першої ночі.

Джоу занервував. Настав час. Для чогось. Він відчайдушно хотів дізнатися, чого від нього очікують. Він затягнувся сигаретою, зволікаючи, сподіваючись на натхнення. Він сміявся, хрипів, кивав головою з розумінням і постукував пальцями по столу. А потім, раптово, майже мимоволі, він припинив всю цю удавану активність і сидів нерухомо, просто дивлячись на чоловіка навпроти нього. Його очі чітко говорили: «Допоможіть мені», але він не мав уявлення, що передається якесь повідомлення.

Перрі трохи кивнув. Його очі були сповнені співчуття. Потім розвага в них стала більш вираженою, ніж зазвичай. І раптом все, що можна було в них побачити, було таємницею, яка була нічим іншим, як його власною долею. Він знову звернув погляд на вулицю.

Так сталося, що в цей момент, ніби за якимось дивним задумом, обертові двері закрутилися. До їхнього столика підходив невисокий чоловік у зеленій краватці та коричневому твідовому спортивному жакеті.


РОЗДІЛ 6


Чоловік був ще молодим, років тридцяти, але майже лисим, з високим неначе оголеним чолом і палаючими очима-гудзиками, які багаторазово збільшувалися товстими лінзами його окулярів. Він виглядав як божевільний молодий вчений з німого кіно.

Він зупинився біля столу, за яким сиділи двоє молодих чоловіків.

- Перрі, — сказав він.

Перрі не подав жодних ознак, що почув своє ім'я.

- Будь ласка, Перрі, ви знаєте, скільки вже разів було ось так пізно?

Його голос огортав вухо чимось карамельно-м'яким і карамельно-солодким.

З цигарки Перрі на його штани впав довгий попіл. Він змахнув його рукою і продовжив курити.

- Перрі, я сказав «Будь ласка». - Відповіді не було. - Я просто хочу запитати, чи знаєте ви, котра година, ось і все.

Він змінив тактику: взяв стілець від сусіднього столику, поставив його так, щоб він був обернений до Перрі, потім сів з виваженістю, яка натякала, що він може перечекати будь-яку живу людину, склав руки на колінах і почав витріщатися.

Після ще однієї довгої хвилини Перрі запитав Джоу:

- Хочете кави?

Не дочекавшись відповіді, Перрі повернувся до третього чоловіка, і, не дивлячись на нього безпосередньо, промовив:

- Марвіне.

Чоловік не відривав від нього погляду.

- Так, Перрі.

- Марвіне, дві чашки кави.

Вчений з німого кіно нахилився вперед, схиливши голову так, ніби благав. Усі його жести мали таку особливість, що виражали щось не зовсім відчутне.

- О, Перрі, — вимовив він.

— Одна чорна, Марвіне, і одна з вершками.

Марвін, стиснувши губи і піднявши тонкі чорні брови, набув вимушеного вигляду. Він зітхнув і пішов до прилавка.

Джоу посміхнувся:

- Ей, Перрі, б'юся об заклад, що цей чувак ваш брат, правильно?

- Неправильно.

Повернувшись з кавою, Марвін поставив обидві чашки перед Перрі. Якась обставина, здавалося, заважала йому визнати присутність Джоу за столом.

Перрі наказав:

- Подайте моєму другові, Марвіне».

Марвін посунув одну з чашок по столу до Джоу.

- Дякую, — сказав Джоу. - Дуже дякую.

Він посміхнувся до великого чола і припідняв невидимий капелюх перед ним, розглядаючи абсурдне бажання намалювати на ньому малюнок.

Чоловік знову сів на своє місце, незворушно дивився і нічого не говорив.

- Мій друг подякував вам, Марвіне.

- Будь ласка, Перрі. Будь ласка, сер.

Голос Перрі не змінився; це була тепла, наркотична ванна звуків:

- Його звати Джоу, Марвін.

- Будь ласка, Джоу.

Минула хвилина.

Перрі промовив:

- Марвіне.

- Так, Перрі.

Перрі простягнув руку, все ще не дивлячись на чоловіка. Він, здавалося, надавав великого значення своїм очам і не хотів марнувати їх на негідних суб'єктів.

- Дайте мені подивитися ваш гаманець, Марвіне.

- О, Перрі, будь ласка.

Перрі все ще простягав руку.

- Я мав на увазі негайно, звичайно, Марвіне. Я завжди маю на увазі негайно, якщо не вказую інше.

Марвін поклав свій гаманець у руку Перрі.

- О, справді, — сказав він.

Перрі перерахував гроші. Там було чотири купюри в один долар.

- Скільки у вас в кишені, Марвіне?

- У якій кишені? — запитав Марвін, швидко витягнувши руку з бічної кишені свого твідового жакета.

- У тій кишені, — відповів Перрі, не вказуючи і навіть не дивлячись у бік Марвіна.

Тоді Марвін вручив Перрі невеличку пачку купюр, яку той взяв, не перераховуючи.

- Скільки тут? — запитав він.

- Тс-с, — зітхнув Марвін. - Сімдесят, — відповів він.

- Тоді ви можете взяти мою частку, Марвіне. - Перрі повернув гаманець. - А я візьму вашу. - Він поклав до кишені пачку з сімдесятьма доларами. - Тепер я хочу ключі від авта, Марвіне.

- Ні! Я категорично відмовляюся! Будь ласка, Перрі.

- Вибачте, Марвіне. Я вас не розчув. Ви щось сказали? Ви щойно щось сказали. Повторіть.

- О, як я тепер доберуся додому?

- Що сталося, ваші ноги вас просто вбивають, Марвіне?

- О, Перрі, навіщо ви це робите? Щоб вразити свого друга? Я впевнений, ваш друг дуже вражений.

- Я планував, - мовив Перрі, - завтра приїхати до вас додому. Однак ви поводитеся так погано, Марвіне, що, можливо, мені доведеться змінити свої плани.

- О котрій годині? - запитав Марвін. - увечері, зранку чи коли саме завтра?

- Ключі від авта, Марвіне.

- Я дам їх вам, я дам їх вам. Але скажіть, о котрій годині.

- Ви пропонуєте угоду, Марвіне?

- Ооо!

- Не скигліть. Ви скиглите, Марвіне.

Марвін посміхнувся і спробував засміятися, але все, на що він був здатний, — це посмикування брів і кілька незначних вибухів дихання.

Джоу вже завершив ескіз малюнка, який він ніколи не зможе нанести на велике порожнє чоло Марвіна: дівчинка з довгими нафарбованими тушшю віями.

Марвін дістав з кишені ключі від автомобіля і поклав їх на стіл перед Перрі.

- Ось, беріть. О п'ятій?

- Дякую, Марвіне, за те, що дозволили скористатися вашим авто, і за всю іншу вашу доброту. Іноді я, можливо, не висловлюю свою вдячність, але ви її маєте, від щирого серця. - Перрі встав з-за столу. - Ходімо, Джоу.

Джоу повільно підвівся з-за столу, збентежений тим, що побачив. Він мав відчуття, що якби Марвін показав свої очі, все було б гаразд. Але окуляри явно росли з його обличчя, як плоть, ріг і м'язи, і їх не можна було зняти.

Марвін підвівся і схопив Перрі за руку. Перрі стояв нерухомо, тримаючи ображену руку подалі від тіла, спиною до Марвіна.

- Заберіть руку, Марвіне. І сядьте.

Ці команди були виконані відразу.

- То о котрій годині? — наполягав Марвін. - Близько п'ятої? Чи пізніше? Чи коли?

Перрі вперше повернувся до маленького чоловіка з багаторазово збільшеними очима і подивився на нього довгим неоднозначним поглядом: він здавався презирливим, але водночас і ніжним.

- Завтра десь після обід, — сказав він. - А тепер я хочу, щоб ви сиділи спокійно і не рухалися, поки я не піду. Ви розумієте, чого я хочу?

- Тс-с, — зітхнув Марвін. - Добре, Перрі.

Перрі не відводив погляду, поки Марвін не повторив сказане, опустивши і натяк на опір.

- Добре, Перрі. - І ще - Дякую! — докинув він вже для повної міри.

Перрі пройшов через обертові двері, а Джоу слідом за ним. Проходячи повз вікно, Джоу поглянув на маленького вченого з кіно. Було моторошно бачити, як він сидів там, нерухомо і покірно, а його товсті окуляри відбивали світло кафетерію під таким кутом, що після відходу Перрі вони виглядали як два потужні ліхтарі.


РОЗДІЛ 7


Вони стояли на парковці, Перрі спершись на крило білого «ЕмДжи»,* а Джоу стояв перед ним, засунувши великі пальці в задні кишені, посміхаючись невпевнено, гадаючи, що ж таке ось-ось має статися. Ніч була холодна і ясна, а зірки, як і можливості, здавалися яскравішими і набагато численнішими, ніж зазвичай. Джоу засміявся. Перрі посміхнувся, подивився на нього і похитав головою, як той, хто потурає маленькій дитині.

- Джоу, — промовив він. Він часто і лагідно вживав це ім'я, знаючи, що для його власника це, ймовірно, найсвятіше слово в мові, яке досягає не тільки вуха, але й серця. - Чого ви смієтеся, Джоу?

Джоу похитав головою, все ще посміхаючись.

- Я не знаю.

Він ще трохи посміявся, намагаючись вдавати, що все розуміє, але при цьому повністю усвідомлюючи, що просто виставляє себе дурнем.

- Ми мусимо вас заспокоїти, Джоу, ми мусимо вас налаштувати. Ви хочете цього?

- Так, бляха, це саме те, що мені потрібно.

- Ви ж не розумієте, про що я говорю, правда ж, Джоу?

- Ну, налаштувати, це... Ні, не зовсім; я б не сказав, що точно розумію. - Він спробував ще раз трохи посміятися, але це відразу ж провалилося.

- Ні, ви не розумієте, Джоу. Ви майже нічого не розумієте. Але це цінно. Інакше ви не могли би вчитися. Ви хочете навчитися, чи не так?

- О так, авжеж, що так, Перрі.

- Ну, тоді, хіба це не добре, що ви багато не розумієте?

Джоу насупився, злякавшись ризикнути ще раз засміятися.

- Ви довіряєте мені, Джоу?

Джоу кивнув, доволі енергійно. Він хотів цим кивком висловити всю свою повагу і прихильність до Перрі, і зробив це щиро. А потім почув, як сам щось белькоче:

- Звичайно, Христосе, звісно. Але я тут у місті ще недавно, і, е-е... - Він намагався донести якусь думку до цього дуже важливого нового друга, але це зовсім не виходило. - Я щойно приїхав до міста, я чужинець, я приїхав з... - Ні, це було не те, навіть близько не те.

- Вам не потрібно мені розповідати, звідки ви, Джоу. Ви ж тут, чи не так?

- Я що? Тут? Так, я тут, їй-богу. - Це була не та розмова, в якій він навчився брати участь в армії. Там було цілком безпечно сміятися і корчити гримаси, коли втрачав нитку розмови, і це зазвичай допомагало вийти з ситуації. Але з Перрі все було інакше: він досить уважно слідкував за всім.

- Я збираюся допомогти вам, але я хочу, щоби ви розслабилися і довірилися мені. Послухайте, у вас є кімната поблизу?

- Кімната! Так, у мене є кімната в готелі.

- Тоді йдемо туди. Де вона знаходиться?

- Там відсутня літера «О».

- Де? Я маю на увазі, ми підемо пішки чи поїдемо?

- Хоч так, хоч так, ми можемо просто...

— Як далеко це, Джоу?

— Я б сказав, кілька кварталів.

— Сідайте.


* * *

Вони припаркували «ЕмДжи» напроти готелю, пройшли повз стійку закутку портьє і піднялися сходами до кімнати Джоу.

Перрі сів на край ліжка.

- Я не бачу радіо, Джоу.

- Радіо? Нема, ні. У мене немає радіо. Поки що. Але я збираюся його купити.

- Почувайтеся як вдома, Джоу. Це ж ваша кімната, хіба ні? І ви з другом, тож розслабтеся.

Джоу сів на дерев'яний стілець із прямою спинкою.

- Тут дуже важливо мати радіо.

- Так, звичайно. Дуже погано, коли його немає, - погодився Джоу. - Я б хотів мати транзистор, ви знаєте про такі?

- Так, знаю.

- Мм-гм, ну, я заощаджуватиму на нього гроші.

- Коли починаєте?

- Завтра. - Минула хвилина, а потім Джоу додав: - Я хочу такий, який має потужність, а не один з тих маленьких дрібничок. - Він озирнувся навколо, швидко оглядаючи темні стіни. - Ви розумієте, про що я?

- Точно, — відказав Перрі. - Ви хочете потужний радіоприймач. Ви не хочете один з тих маленьких дрібничок.

Перрі встромив у рот тонку, скручену вручну цигарку і запалив її. Він затягнувся димом, видавши шиплячий звук, потім затримав дихання і простягнув цигарку Джоу. Джоу спробував наслідувати Перрі, але через свою недосвідченість, яка видала його, він відразу випустив дим.

- Ви не розумієте, що робите, Джоу. Ви маєте повчитися у мене, і тоді ви зрозумієте. А тепер... — він тримав цигарку в повітрі між ними — це не тютюн, Джоу, це спеціальна цигарка, що містить висушені листя і квіти конопель, відомих в ботаніці як Cannabis sativa. Це можна порівняти з потужним транзисторним радіоприймачем, на який ви заощаджуватимете завтра. Ні, це не зовсім так. Ви і я — це радіоприймачі, а Cannabis sativa — це, е-е, енергія, потужність...

Він зупинився, щоби знову наповнив легені, використовуючи мову жестів, щоб пояснити Джоу техніку. Разом вони допалили цигарку, потім кілька хвилин сиділи мовчки, а потім викурили ще одну. Джоу встав, щоб відкрити вікно. Перрі сказав йому не робити цього. Тоді Джоу усвідомив, що він насолоджується своїми рухами по-новому, і це змусило його посміхнутися.

- Ця штука допомагає, — сказав він. - Я вважаю, що вона допомагає.

Перрі взяв маленькі недопалки двох цигарок, які вони викурили, розірвав їх на шматочки, кинув у раковину і змив у каналізацію.

- На відміну від тютюну, недопалки Cannabis sativa потрібно викидати повністю, Джоу. Ось так.

- Ей! — раптом вигукнув Джоу. - Це була марихуана! У цій цигарці була марихуана!

- Правильно, Джоу.

- Бляха! - Джоу був у захваті. - Не дивно, що я відчуваю себе таким божевільним! Ви справді підступний диявол, Перрі.

Він ходив по кімнаті, перевіряючи свої реакції на рух, на зір, на саме буття, і виявив, що вони змінилися, посилилися, і він відчував себе більш задоволеним собою, ніж будь-коли раніше.

Перрі ліг на спину. Він довго пристосовувався, а коли зручно вмостився, схрестивши щиколотки і поклавши руки за голову, спитав:

- Вам там зручно, Джоу?

- Мені чудово, – відповів Джоу. Але раптом йому стало зовсім не так. Щось було не так, і він не міг зрозуміти, що саме, але було так, ніби якась безіменна загроза тихо проникала в кімнату з-під дверей і крізь щілини у вікні, а він не міг її зупинити чи навіть описати.

- Ви чогось хочете, Джоу?

- Ні, ні, мені чудово.

- Ні, не так. Вам не чудово, Джоу.

- Га?

- Вам потрібна допомога.

- Мені?

- О, так, безперечно. І я, спільно з Cannabis sativa, тут саме для цього: щоб допомогти вам з'ясувати, чого ви хочете, і показати, як цього досягти.

Джоу відчув, ніби його серце наповнилося повітрям; воно могло розірватися, і це було боляче та небезпечно; він притиснув його долонею. Це зовсім не допомогло. Він взяв книжечку сірників* і почав бавитися нею, намагаючись відволіктися від тривоги, яку відчував. Сірники були цілком реальними і, безперечно, приносили полегшення; він згинав їх, скручував, клав і піднімав. Перрі все ще говорив:

- Ви не знаєте, що робити не тільки сьогодні ввечері. Все ваше життя є для вас тягарем. Ви багато насуплюєтеся, Джоу. Ви берете речі і кладете їх назад. - Він пильно подивився на книжечку сірників. - Ви плануєте спалити світ. Але ви втрачаєте багато енергії, багато часу. Ви повинні заспокоїтися. З’ясуйте, чого ви хочете, і відкиньте все інше, і тоді ви станете спокійним, як тільки можливо бути. А тепер: що ви маєте зробити?

- З’ясувати, чого я хочу?

- Вірно. А потім?

- Ем-м..

- Відкинути... — наставляв Перрі.

- Відкинути все інше.

- Правильно. Тепер ще раз.

- Дізнатися, чого я хочу, і відкинути все інше.

- Ви починаєте налаштовуватися, Джоу. Це був перший урок. Ось перше завдання: ця кімната. Що в ній є, чого ви хочете? Просто назвіть це, що завгодно, і я подбаю, щоб ви це отримали.

Джоу почав озиратися, а Перрі підказав:

- Погляньте на мене. Можливо, це вам допоможе, Джоу. Ось так. Тепер я знову запитаю вас: чи є щось, чого ви хочете?

Джоу вивчав обличчя Перрі, намагаючись знайти в ньому підказку. Але він нічого не знаходив.

- Знаєте, Джоу, є люди, і їх досить багато, які заплатили б чималі суми грошей, щоб опинитися на вашому місці: зачинені в кімнаті зі мною і запитані, чого вони хочуть.

У Джоу аж запаморочилося в голові від розумових зусиль, які він докладав. Минула ще одна довга хвилина. Раптом Перрі зіскочив з ліжка і став перед Джоу, дивлячись на нього зверху вниз. Він зіскочив з ліжка так швидко, що це виглядало майже агресивно. Тиша в кімнаті і настрій, який відчував Джоу, миттєво зникли, і тепер дивний молодий чоловік тримав його за сорочку і стискав так, що змусив підняти голову і подивитися йому в обличчя.

Він здивувався, не побачивши в очах молодика ні гніву ні агресії, яка була в його рухах. Він просто дивився Джоу в обличчя м'яким, проникливим поглядом, і, подивившись на нього довгий час, промовив:

- Якщо ми збираємося бути друзями, Джоу, є тільки одне правило...

Джоу відчував, що переживає якесь диво: цей незнайомець, прекрасна, вродлива, освічена і авторитетна людина, звертав свою увагу, свою енергію, свою дружбу на такого негідного об'єкта, як він сам. Напевно, він помилився в своєму судженні, вибравши Джоу Бака для своєї уваги. Коли він виявить свою помилку, це буде кінець. Тим часом Джоу боявся зробити якийсь неправильний жест, сказати якесь дурне слово, яке прискорить відхід Перрі. Він намагався придумати способи відстрочити цю неминучу помилку, маленькі слова і жести, які б м'яко підштовхнули б її на пізніший термін. Але він не був до цього готовий. Він знав, що не був до цього готовий. Перрі був занадто мудрим, занадто випереджав гру, його не можна було обдурити.

- ... і правило таке: ніякого лайна. Ніякого лайна. Жодного. Мені набридли люди, які знають, чого хочуть, але не беруть цього, навіть не говорять про це і не називають це. Коли я питаю вас: «Чого ви хочете, Джоу?», ви відповідаєте. Просто скажіть, чого ви хочете. Ви мене розумієте?

- Так. Так, я розумію, Перрі, я розумію.

- Це добре. - Його обличчя поступово розпливлося в посмішці, потім він відпустив сорочку Джоу і сів на край ліжка, поглядом перекривши кілька футів простору між собою і Джоу. Коли Джоу подивився йому в очі, він сказав: - Скажіть це зараз. Назвіть те, чого ви хочете.

«Дурний покидьок», — вилаяв себе Джоу, — «скажи щось, заговори, не можеш заговорити? Такий дурний, що не знаєш, чого хочеш? Скажи щось, скажи що-небудь, і це буде початком».

- Я, е-е, я думаю, я можу е-е бути... м-е-е...

Він заплющив очі, насупився, нахилив голову до свого тіла, ніби те, що він хотів сказати, застрягло десь у його шлунку і могло вийти з нього завдяки силі волі.

- Просто скажіть це, — підбадьорив його Перрі. — Що б це не було.

- Безнадійний. Я безнадійний.

«О, Ісусе Христе!», — подумав він, — «правда — це потворна суча дочка».

Він підняв плечі, бажаючи, щоб його обличчя зникло в тулубі.

Коли він розплющував очі, майже сподівався, що Перрі вже виходить за двері. Натомість той дивився на нього так само лагідно, як і раніше, і навіть з більшою турботою, ніж раніше.

- Чому? Скажіть мені, чому ви безнадійний, Джоу.

- Лайй-но. Я можу вам сказати, Перрі, що я дурень. Я такий. Я дурний сучий син. Я нічого не знаю. Я не можу нормально говорити, не можу нормально мислити.

Він засміявся, але його обличчя було серйозним. Він не бачив у цьому нічого смішного. Бо він повісив поміж ними щось потворне, незграбне, непростиме, і це потрібно було відштовхнути; він намагався це зробити своїм сміхом. Але йому це не вдавалося. Чим більше він сміявся, тим більшим воно ставало.

Раптом він побачив у своїй уяві прекрасну картину: надгробна плита Саллі Бак, чисто біла і абсолютно порожня, яка потребувала заповнення, нанесення напису. Кольоровий олівець у його голові швидко намалював на камені ескіз, карикатуру на нього самого, і це якось полегшило йому душу: картинка була завершена. Він міг знову дивитися на Перрі.

- Я весь час думаю, — почув він, дещо здивований, самого себе, — що я буду продовжувати мити посуд, а вони принесуть ще, і я буду мити і його, а потім е-е...

- А потім...

- А потім я піднімусь сюди і трохи посплю, а потім помию ще трохи посуду, а потім я, е-е...

- Що ви будете?

- Я, е-е...

Він витягнув руку вперед і похитав нею, махаючи рукою туди-сюди, ніби показуючи, що це слово десь у кімнаті.

- Просто скажіть, Джоу.

- Помру.

«О! О, лайно! Що це за річ висить у повітрі? Вбий її, вбий!» Він спробував швидко і різко розсміятися. Ні, це не допомогло позбутися цієї речі. Ніщо не допомогло. Вона була занадто велика, занадто потворна.

У його уяві з'явився заступ, і він вклав його в руки якоїсь темної істоти, яка почала копати заступом могилу поруч із могилою Саллі. А потім поруч із новою могилою з'явилася відкрита труна, в якій лежала красива молода людина: він сам. «О, чорт забирай», подумав він, «це все, що я отримаю? Лише труну за всю мою молодість, труну за всю мою енергію і всю мою красу?» Сум від цього переповнив його, і раптом він заплакав, забився в корчах на підлозі того номера в «Г телі», дивлячись на брудні кросівки незнайомця і хапаючи ротом повітря від задухи. Він відчув необхідність вигнати цього незнайомця з кімнати і вимовив: «Йдіть», але це було все, що він зміг вимовити, бо всередині нього було щось набагато більше, ніж його легені, і це щось займало весь простір, де мало відбуватися дихання, і не тільки це, воно тиснуло на його печінку, серце і на всі життєво-важливі органи, і це боліло, наче жменя ножів у ньому. У брудних кросівках був чоловік. «Чого він хоче? Чого він хоче від мене? Чого цей сучий син хоче від мене?» — знову і знову запитував його розум. «Хіба він не знає, що я, я, я...»

Незнайомець схопив його за плечі і з великою силою штовхнув на спину, а потім Джоу опинився під ним, коли той всівся на нього верхи. Ці дії були настільки раптовими, що витіснили з нього великий, гострий і важкий жах, який був у ньому. Тепер він знову дихав, видаючи звуки з кожним видихом, і стогони заспокоювали його: тільки живі люди видавали такі звуки. Його обличчя було вологим. Мабуть, він плакав, але не соромився цього. Це була марихуана, ось і все; це була не його провина.

Він подивився на Перрі, який сидів на ньому верхи, і на його обличчя, що нависало дуже близько до його власного. І він почув, як той говорить своїм дружнім, глибоким, солодким і темним наркотичним голосом:

- Тепер, я впевнений, ви почуваєтеся набагато краще, чи не так, Джоу?

Притиснутий. Він був притиснутий, притиснутий кимось дружнім, мудрим, спокійним. Гаразд.

Нарешті!

Що тепер?

- Тепер, — продовжив Перрі, — все, що вам потрібно зробити, це дати мені знати, подати сигнал, що ви хочете. Інакше як я можу вам це дати?

Хто цей чувак, що сидить на моєму животі? Він Бог? Він Санта Клаус? Він чарівник? Дасть мені те, що я хочу? Він божевільний? Він запитає мене ще раз, тільки ще раз. І я скажу йому, я скажу йому, добре. Скажу йому, що я хочу блондинку їбатись, і щоб вона піклувалася про мене все моє життя, блондинку з довгими віями і товстими колінами з ямочками, на колінах має бути м'ясо, і вона має носити жовту сукню з справжніми цицьками всередині, а не з поролону, як у бідної старої Саллі, і вона має багато перебувати вдома і приносити мені їжу перед телевізором, і вона має підходити до мене під час дурної частини і казати мені: «Ковбою, я так вас кохаю», і нехай вона плаче про те, як сильно вона мене кохає. «Тс-тс, скажу я їй, я ніколи в житті не бачив, щоб хтось кохав когось так сильно, як ви кохаєте мене, як це взагалі можливо. А потім вона скаже своїм голосом, молочним, як її цицьки: «Чому? Чому я кохаю вас? Тому що ви ковбой Джоу Бак і ви робите мені так добре, і ви не витрачаєте свою енергію, намагаючись заробити на життя, коли ви все одно не знаєте, як це робити. А крім того, є щось особливе в ковбої, який кохає так само добре, як ви, і не поспішає із цим. Тож просто розслабтеся, красунчику, і скажіть мені, що ви хочете з кухні. Желе? З вершками? А як щодо персика і курячої гомілки, коханий, щоб ви могли погризти, поки я співатиму вам «Блакитний Місяць».* А потім ми будемо кохатися тут, на підлозі, а коли закінчимо, ви заспіваєте мені «агов вперед, мале теля, агов вперед, агов вперед, мале теля, агов вперед...»*


РОЗДІЛ 8


- У цьому немає нічого незвичайного, — промовив Перрі. — Марихуана часто викликає голод.

Вони сиділи за стійкою цілодобової закусочної десь на шосе, Перрі курив і пив каву, а Джоу доїдав останній із двох гамбургерів.

- Хочете ще один? — запитав Перрі.

Джоу хитнув головою, його рот був переповнений, щоб він міг щось сказати. Він почувався чудово, як немовля, яке наплакалося, а потім було відшльопане та нагодоване. Він відчував невимовне тепло до Перрі.

- Хто така Саллі? — запитав Перрі.

- Саллі! Звідки ви знаєте про Саллі?

- Ви часто згадували її ім'я, коли плакали. Вона ваша колишня дівчина?

- Так! Моя колишня дівчина.

Збрехав! Це просто чудово, а він же сказав, що любить правду! Так, але дорослий чоловік не може розповідати комусь, що він торочив про свою бабуню.

- Що ви хочете робити зараз, Джоу? Зараз лише четверта ранку.

- Я? Що я хочу робити? Та хай йому чорт, що я хочу робити! А ви що хочете робити?

- Ні, ні, це ваша ніч, Джоу. Скажіть, що ви хочете робити.

- Я хочу робити те, що ви хочете робити.

- Ні. Ви скажіть.

- Але Перрі, я не знаю лайй-но про те, що треба робити і все таке.

- Ні, ви знаєте. Ви знаєте, що вам подобається. Всі знають.

- Ну, я, е-е, я розповім вам, що ми робили в армії. Це все, що я знаю, і це нічого не означає, але ми їхали в Коламбус і підбирали собі повію, і це було все. Нічого особливого.

- Це те, чого ви хочете зараз?

- Зараз? Ніхріна собі! Ви маєте на увазі прямо зараз?

- Так, зараз. Ви хочете жінку зараз?

- О, бляха, я не маю потреби у жінці. Хай йому грець, мені добре і так, як є, мені нічого такого не потрібно. - Джоу мовчки помішав каву. Потім він подивився на Перрі і спитав: - А що? Ви хочете?

- Не зважайте на мене. Ви хочете жінку, правда ж?

- Ну...

- Хочете, чи ні?

- О, я думаю, якби вони десь прямо тут потягнули б мене за лікоть, я б просто схопився за це, але я, е-е, не хочу, щоб ви мали через це клопоти. - А потім, сподіваючись на краще, він додав: - Хіба що ви теж цього хочете.

Перрі відповів: - Ні.

- Ну тоді, до біса це... е-е, якщо тільки ви не маєте на увазі, що щось є поруч. Де це не буде занадто клопітно. І ми могли б просто, е-е...

Перрі підвівся.

- Ходімо.

Він почав подавати касирці п'ятидоларову купюру, але Джоу вирвав її з його руки і дав жінці десятку. Потім він засунув п'ятірку в задню кишеню Перрі. Перрі посміхнувся і нічого не сказав.

На краю парковки стояла вулична телефонна будка. Перрі залишив двері відчиненими. Джоу притулився до бічної стіни будки і прислухався. Після хвилини набору номера і очікування Перрі заговорив:

- Хуаніта? Це Перрі. Перрі! Саме так. Тепер слухайте, Хуаніта, ось що я хочу, щоб ви для мене зробили. Хуаніта, не говоріть так голосно, ви робите боляче моїм вухам. Тримайте трубку подалі від себе, ви мене оглушаєте. Тепер слухайте, Дорорес там? Ні, я не хочу з нею розмовляти. Просто розбудіть її, Хуаніта. Я сказав, розбудіть її! Я приведу для неї деякого приємного, дуже вродливого молодика... Стійте на місці, Хуаніта, просто слухайте. Розбудіть її і добре викупайте, а ми будемо там приблизно за півгодини.

Він повісив слухавку. Джоу стояв з відкритим ротом, повільно хитаючи головою, не в змозі повірити у своє щастя. Він був схожий на дитину, якій ангел-охоронець вирішив з'явитися у матеріальному вигляді.

- Перрі, ви чортів сучий син! — вимовив він, голосом, що тремтів від любові.

Вже в автомобілі, на шосе, Перрі заявив:

- Знаєте, Джоу, ви зіпсували мені вечір.

Джоу сполошився.

- Що? Що я накоїв?

- Ну, бачте, велика частина мого задоволення полягає в тім, що я витрачаю гроші Марвіна на інших людей, а ви не дозволили мені оплатити той рахунок.

Джоу засміявся, відчувши полегшення.

- Ні, — заперечив Перрі, — я серйозно. Ніколи більше так не робіть.

- Скажіть, Перрі, цей Марвін, він ваш родич чи хтось такий?

- О ні, він просто мій роботодавець. Я працюю на Марвіна.

- О! О, я зрозумів. Він ваш бос. - На мить, здалося, це все прояснило. Але, оскільки Джоу переглянув у своїх думках сцену, яка відбулася поміж цими двома, він зрозумів, що нова інформація лише посилила його розгубленість. - Бос, ха?

- Так, правильно. Я найнятий Марвіном виконувати високоспеціалізовану послугу. Я маю нагадувати йому, наскільки він огидний, і моя винагорода залежить від того, наскільки мені це вдається. Я обіймав свою першу таку посаду на Сході кілька років тому і навчився чомусь безцінному. Я навчився бачити те, про що люди не говорять, що вони хочуть, і давати їм те, про що вони пошепки кричать собі під ніс. Підкуріть мені, будь ласка.

Він простягнув Джоу цигарку. Джоу нахилився вперед, притиснувшись до лобового скла, і підкурив цигарку.

Він вклав її поміж губ Перрі. Перрі затягнувся, потім вийняв її з рота і продовжив говорити:

- Наприклад, ви побачите, що люди, які найбільше говорять про свою велику потребу в ніжності, насправді просто просять про страх. Тільки вони, припускаю, не зовсім розуміють, як це висловити. Я не говорю про людей, які просто хочуть ніжності і мовчать про це. Я говорю про тих, хто безперервно базікає про це. Можна побитися об заклад, що будь-яка форма доброти або навіть просто гідне ставлення до них викликає у них огиду. З іншого боку, ви не можете дати їм справжній страх, навіть якщо вони його обожнюють, тому що вони занадто боягузливі, щоб взяти те, чого хочуть. Ви вчитеся бути страшенно холоднокровним, вимірювати все чайними ложками і називати це іншими словами.

Ніщо не може бути просто таким, яким воно є. Навіть коли вони плазують у повному жаху, вони повинні думати, що це любов. Тому ви час від часу торкаєтеся їх голови. Але не надто часто. А потім робите вигляд, ніби нічого не сталося. Те саме з страхом: не давайте його занадто багато. Просто обіцяйте його поглядом та підкресліть невеликими ранами: ніколи не проливайте кров.

І тепер з Марвіном, я думаю, у мене все надзвичайно добре. Спочатку — тобто до того, як він мене зустрів, - він вважав себе чимось на зразок черв'яка за розміром і цінністю. Але він не міг витримати такого високого становища, це було занадто обтяжливо, він просто не міг нести цей тягар, він був у відчаї. А тепер, всього за кілька місяців, я довів його до стану недогодованої личинки, і він у захваті від наших досягнень. Хіба ви не помітили? Хіба він не виглядав задоволеним?

Але, я боюся, що це не триватиме довго. Марвін занадто амбітний. Зрештою, він захоче, щоби я повністю його розтоптав, так би мовити, опустив п'яту і повністю стер його з лиця землі. Однак я насправді не погоджувався на це. Я набагато кращий на цих проміжних етапах, де потрібна певна тонкість; я не вмію поводитися з молотками, хлібними ножами і таке інше. Крім того, Марвін не може собі дозволити бути вбитим, за його ж гроші. Я припускаю, що якщо йому пощастить, хтось колись втратить контроль і зробить це безкоштовно. Але не я. Я знаю свою роботу.

- Я б сказав, що знаєте, — промовив Джоу. - Ви дійсно багато знаєте. Скільки вам років, Перрі?

- Двадцять дев'ять — скоро буде сто.

- Бляха, мені двадцять п'ять, — сказав Джоу, — і я просто змарнував своє життя, Перрі, клянусь, що так. Наприклад, я не зовсім зрозумів, про що ви щойно говорили. Щоб ви сказали про це?

- Я б сказав, що це досить дивно, Джоу. Але це те, що мені у вас подобається, ваша цнотливість.

- О ні, — сказав Джоу, — боюся, що я не цнотливий, Перрі. Я страшенно тупий, але поїбався я достатньо.

- Я не про таку цнотливість.

- О! Тоді розкажіть мені, про яку цнотливість ви говорите. Давайте, Перрі, бо я мушу навчитися цьому лайй-ну.

Перрі так довго дивився на Джоу, що той почав нервувати через рух автомобіля по шосе. Потім Перрі знову відвернув погляд, повільно похитав головою туди-сюди, ніби його очі щойно побачили щось надприродне, і майже пошепки сказав:

- Ви навчитеся, ви навчитеся.

У надлишку щирої доброзичливості та вдячності Джоу поклав руку на плече Перрі і потиснув його.

- Ви найкращий друг, якого я коли-небудь мав.

Це твердження здавалося неповним, недостатнім. Джоу відчував сильну спонуку досягти всієї правди, продовжувати говорити, поки не висловить все, що відчував до Перрі.

- Послухайте, ви не просто мій найкращий друг, бо, слухайте, я служив у йобаній армії і всьому тому лайні, і я знав багато хлопців, але жоден з них не робив для мене такого. Ви ж везете мене сюди, щоб я міг злягтися, і той гамбургер там. І все це не має гівняного значення! Ну, так, це значить щось добре, але головне — ви розмовляєте зі мною, чорт забирай, і кажете Джоу те, Джоу се. І я ніколи не чув, щоб хтось десь коли-небудь мав такого, е-е, ну, бляха, друга, чорт забирай, друга! Ви розумієте, до чого я веду?

- Так, Джоу. Але я хочу, щоб ви зараз стулили пельку. О'кей?

Джоу повільно прибрав руку і втупився прямо перед собою. Він на мить затамував подих і вимовив:

- Я забагато розпатякався?

- О ні, ні, не забагато, — відповів Перрі. - Але тепер я хочу, щоб ви замовкли. Ось і все.

- О’кей, Перрі, — сказав Джоу. - Це найменше, що я можу зробити.


РОЗДІЛ 9


Маленький спортивний автомобіль звернув з шосе в безладно-хаотичне скупчення трейлерних парків, будівельних складів, старих будинків і невеличких заводів, відоме як Ньювілл, Тексас. Потім він виїхав на нерозмежоване поле, на якому не було ні дерев, ні кущів, ні рослинності взагалі, нічого, крім голої землі, що оточувала великий старий каркасний будинок. До цього будинку не вела жодна стежка і жодна під'їзна дорога: його розташування в цьому оточенні здавалося випадковим, ніби це була покинута іграшка якоїсь величезної, розміром з самого Бога, дитини, яка завтра може вирішити завести свій бульдозер і повністю покінчити з цим об'єктом.

Перрі припаркував «ЕмДжи» поруч з будинком.

Коли вони піднімалися парадними сходами, увімкнулося світло на ганку, відчинилися двері, і там, тримаючи для них сітку, стояв високий і незграбний чоловік на ім'я Томдитя Босоногий.

Томдитя Босоногий був світловолосим, блідим, дивно збудованим напівкровкою. Він мав маленьку голову і майже не мав плечей, але від живота до землі він був великим, товстим і важким. Він був одягнений у сіру футболку з написом HARVARD, вицвілі та подерті «лівайси», кросівки та пару золотих сережок.

- Ей, Перрі, — сказав він. Його голос був м'яким і високим, з акцентом Тексасу.

Зсередини будинку пролунало сердите бурчання:

- Вимкніть світло на ганку, принцесо.

Томдитя посміхнувся.

- Мати хоче, щоб ви впали на ваші дупи, хіба вона не мила?

Він потиснув руку Перрі, а потім Джоу Баку.

Перрі представив:

- Джоу, познайомтеся з Томдитям Босоногим.

- Приємно, — сказав великий блідий індіанець.

- Привіт, Томдитя — промовив Джоу.

Томдитя Босоногий повів їх через хол до вітальні. Він рухався, наче корова з розхитаними колінами, і здавалося, що ось-ось впаде, перетворившись на купу стегон і ліктів. Увійшовши у двері, він відступив убік.

- Ласкаво просимо до палацу Матері Триклятої, — виголосив він.

Кімната була обставлена масивними меблями з Гранд Рапідса* в стилі, відомому у тисяча дев'ятсот тридцятих роках як модерн. На камінній полиці, по боках від вази з паєтками, в якій стояв американський прапор, були фотографії в рамках з невпізнаними, але відомими на вигляд людьми (усі з автографами), а на смугастих темно-рожевих стінах висіло кілька надрукованих картинок в рамках — фрагменти стелі Сікстинської капели, здебільшого деталі грудей, сідниць і рук.

В дальньому кутку кімнати на центральній подушці дивана сиділа, склавши ноги як Будда, маленька середнього віку відьма в червоному атласному кімоно. Її величезні водянисті очі були блідо-блакитні, облямовані гарячковим червоним і безсонним чорним кольорами. Ці очі здавалися жахливим тягарем для решти її організму; хижі, невпинно активні, вони, здавалося, належали не маленькій жінці, а якомусь великому недругу із кошмарів. Через її рот пролягала швидка смертельна смуга фіолетової фарби, з якої стирчав недопалок цигарки з гарячим червоним вугіллям на кінці.

- Перрі! — скрикнула вона несподіваним чоловічим голосом.

- Добрий вечір, Хуаніта, — сказав Перрі.

- До жопи такий добрий вечір, — відповіла вона. А потім звернулася до Джоу: - Привіт, синку.

Поки Джоу знайомився з цією жінкою, яку звали Хуаніта Коллінз Хармейер Босонога, її син розвалився в кріслі-гойдалці і склав руки на животі.

- Вгору, вгору, вгору! — наказала Хуаніта, жестикулюючи. - Обслуговуйте бар, принцесо, обслуговуйте бар. Бурбон для всіх.

Томдитя підвівся з меншими зусиллями, ніж можна було очікувати.

- Бурбон для всіх, — повторив він.

Виходячи з кімнати, він пройшов повз дивовижну річ, що стояла біля стіни поруч з аркою їдальні: повз восьми-футову* м'яку іграшку у вигляді жирафа. Джоу в думках дозволив Томдитю залізти на цього іграшкового жирафа і поїхати не тільки в їдальню, а й геть з Тексасу, але потім жираф не витримав ваги і сталося жахливе падіння, в результаті якого було багато подряпаних колін і зламаних кінцівок. І поки він у своїй уяві справлявся з цією кризою, він і Перрі в реальності сіли у великі крісла, що стояли навпроти Хуаніти, за дзеркальним коктейльним столиком.

- Я, — сказала вона Перрі, — сьогодні вночі заради вас пережила тут сучий переполох.

Перрі посміхнувся.

- Хуаніта, ви завжди таке влаштовуєте.

- Погляньте! - Вона простягнула вперед руку відьми, заплямовану тютюном, брудну, з обгризеними до крові нігтями. Але вона хотіла показати пару свіжих подряпин на тильній стороні долоні. - Вона це зробила, коли я її розбудила, ця клята тварина. - Потім Хуаніта раптом подивилася своїми великими очима в обличчя Джоу Бака: - Вам краще любити тварин, чуєте?

Джоу посміхнувся їй. Але він перебував у занепаді. Поки вона говорила, він бачив клітку, в якій голодна істота, наполовину жінка, наполовину тигриця, ходила туди-сюди. Але він не хотів її, не хотів жодної тварини. Він хотів щось м'яке, гладке і лагідне, повне округлих солодких місць, де можна сховатися.

- Бо саме це ви і отримаєте, — заявила Хуаніта. Вона повернулася до Перрі. - Думаєте, це погано? — запитала вона, маючи на увазі подряпану руку. - Минулого тижня вона мене вкусила. До крові.

Томдитя Босоногий повернувся з пляшкою «Старого Оверхолта»* і жменею широких склянок.

- Розкажіть, що ви з нею зробили, матінко, ми дуже хочемо це почути.

Хуаніта запитала Перрі:

- Що він сказав? Щось розумне? Він сказав щось розумне? - А тоді до напівкровки: - Ось так, Вахлаю, просто продовжуйте, продовжуйте.

Томдитя подав склянку віскі Перрі та ще одну Джоу.

Він зробив ковток із третьої склянки і попрямував із нею до свого крісла-гойдалки.

Хуаніта підняла з коктейльного столика важку цукерницю з кришталю.

- Принцесо! — загрозливо гавкнула вона, цілячись в нього цукерницею.

- О! — Томдитя вдав здивування. - Ибачте, матінко, я зовсім про вас забув.

Він поставив свій келих на стіл перед нею і налив собі ще один напій.

Хуаніта поставила цукерницю і взяла склянку.

- І ввімкни музику. Що це тут у нас, бордель чи похоронне бюро?

- Ну, це цікаве питання, — відповів Томдитя. — Якщо ви головна принада, матінко, я схильний думати, що це щось середнє між...

- Замовкни! — голос Хуаніти струснув приміщення.

Томдитя вийшов з кімнати.

- Мені завжди подобається пояснювати незнайомцям, — звернулась Хуаніта до Джоу, — що цей товстозадий півень з ямочкою там, де мав би бути його хер, так, саме так, і з мішечком жувальних цукерок замість яєць, ну, він не мій син, ні за що на світі. Він лише помилка якоїсь клятої зломленої медсестри нічної зміни в «Шпиталі Генерала Джонса» в Шрівпорті. Вона підмінила дітей. Ви думаєте, я жартую про таке? Послухайте, я апм'ятаю* ту ніч, чітко, як день, ніч, коли мені підкинули цього хлопця, я апм'ятаю речі, які всі інші забули, я маю повне відтворення; я апм'ятаю, де це було, і як я лежала, і як я себе почувала, і що сталося після того, як Дарлінтон Босоногий і я лежали на його ганку, на вершині світу, з напоєм в одній руці, розглядаючи місяць в іншій. Апм'ятаю все, як ніби це було десять хвилин тому. Не кажіть мені, що бідний Томдитя - це те, що апм'ятаю про той час. Крім того, моя дитина мала чорне-чорне волосся, коли він вийшов з мене. Я знаю, я вже повністю прокинулася, я бачила, як він вийшов, і він був чорноголовий. Яке ще, будучи сином Дарлінтона Босоногого з Браунсвілля, яке волосся він ще міг мати, рожеве? Лайно! А що вони мені наступного ранку дали годувати, як не цей безлад, весь із рота і задниці. Скажу вам, мої цицьки від жаху на місці висохли. Диви' сюди! - Вона розсунула червоне кімоно і показала в'ялі груди. - Думаєте, я жартую? З того дня до сьогодні з них не витекло ні краплі молока: сухі!

- Вся суть цієї історії, — просвітив Томдитя Босоногий, повернувшись із їдальні, де він наповнив приміщення звуками гурту «Інк Спотс» з піснею «Хтось розгойдує мій човен мрій»,* — полягає в тому, щоб показати її бідні старі цицьки. Якщо вона чекатиме на домагання... ну, ви можете собі уявити, я впевнений, скільки часу це займе.

Хуаніта підняла брови, імітуючи увагу.

- Я вловила кожну складову цієї образи, бовдуре. Мій записник заповнений повністю. Боже, допоможи йому, Боже, допоможи йому!

- Ні, матінко, ви мене неправильно зрозуміли. Я лише сказав, що вони хотіли б побачити наступною вашу вагіну. Готові? Ось ваша музика: Та-та-а-а!

- Що він сказав, що він сказав? Скажіть мені, Перрі.

- О, — відповів Перрі, ретельно вимовивши кожне слово, — він сказав, що сподівається, що Долорес скоро буде готова. Я теж сподіваюсь.

- Так, б'юся об заклад. Ну, Дарлінтон Босоногий поглянув на цю істоту ... і сморід? Вона народилася з плівкою, я мусила затискати ніс щоразу, коли підходила до неї. У всякому разі, Босоногий поглянув на неї і геть утік, зник як змащена блискавка. Хіба можна його звинувачувати? Подивіться на це з його точки зору: його татко, татко Дарлінтона, був хоробрим, чорт забирай, хоробрим! То що він мав робити, взяти цей випадок залози, панну Джейн Візерс, назад до свого племені і сказати: «Зустрічайте дитину»? Ні за що!

- Тому, — відповів Томдитя, — матінка, яка вже полежала на спині, не мала жодних труднощів із зароблянням на життя — за винятком того, що вона була змушена спеціалізуватися на людях із вадами зору: п’яницях, сліпих тощо. - Він манірно підморгнув їй і махнув рукою. - Я розповідаю їм, — пояснив він, підвищивши голос, — як ви завжди важко працювали, щоб мене утримувати.

Швидкий червоний спалах і рух розмаху на дивані, і склянка бурбону приземлилася в кріслі-гойдалці. Але крісло-гойдалка була вже вільна від великого білявого напівкровки. Він підняв склянку, цілу, але вже порожню, і повернувся до матері.

- Бажаєте ще напою?

Хуаніта звернулась до Джоу:

- Хочете знати, чому я його терплю? Тому що я люблю його, як рідного. Називайте мене дурепою, мені все одно, я не приховую цього.

- Я теж вас люблю, матінко, — відказав Томдитя. - А ще я люблю, давайте поглянемо, змій і поліцейських, і війну, і великих волохатих павуків, і, е-е-е, що ще! О, знаю! Рак прямої кишки!

- Що б він не говорив, як би зухвало це не звучало, це грунтується на любові та повазі. Правда ж, Томдитя?

Тепер один з «Інк Спотс» фальцетом запитував: «Коли підкрадаються вечірні тіні, чи втрачаю я сон через вас?» І десь у глибині будинку грюкнули двері.

- Долорес щойно подзвонила вам, — сказав індіанець своїй матері.

- Підіть і дайте їй під зад. Скажіть їй, що я сказала «ahora mismó».

Томдитя вийшов з кімнати, і поки його не було, Хуаніта повідала:

- Бідолашна істота, Перрі, що з ним буде? Я так хвилююся! Кожен раз, коли він їде до Н'Орлеана чи Далласа, чи куди-небудь ще, і намагається заробити на життя, якийсь поліцейський жене його дупу назад додому, до мами. Цього достатньо, щоби розбити мені серце. Тож, природньо, я влаштувала його тут на роботу, думаєте, я занадто м'яка? Він щойно повернувся з Пенсаколи. Цього разу його не було три місяці, я вже було подумала, Христосе, може, я позбулася його. Але минулого тижня він притягнув свою дупу назад. Не знаю, що сталося в Пенсаколі, він навіть не хоче про це говорити. Він потворний, він підрила, він складений як Дональд Качка, і ніхто не може терпіти його вигляду. Крім мене. То що мені робити? Я відправила його до школи краси: та він не вміє робити навіть кучері, щоби вижити, ледве може витерти власну пизду. Уявіть, яке пекло я пережила, а він навіть не мій! Якщо хочете знати, що не так, я вам скажу: це неповноцінна кров, погана кров, і з поганою кров'ю нічого не поробиш. - Вона взяла серветку з коробки на столі і сильно висякалася. - О, я знаю, в цій справі не можна плакати. Ну, я сентиментальна, хай йому грець, і роблю, що хочу, а кому не подобається, той може з розбігу стрибнути на місяць.

Хуаніта допила напій зі склянки Томдитя, і поки він діяв усередині неї, вона зсутулила плечі, відкинула голову назад, стиснула губи і заплющила очі. Потім, немов жриця якогось дивного культу, вона глибоко вдихнула і швидко вказала на різні частини свого тіла — голову, горло, груди, живіт — і сказала:

- Тут болить, тут болить, тут болить, тут болить. Кому це цікаво? Мені ні. Біль мені не заважає. Подайте мені ту пляшку, Перрі.

Томдитя Босоногий увійшов до кімнати, манірно посміхаючись, і влаштувався у своєму кріслі-гойдалці.

- Долорес хотіла знати, — з задоволенням повідомив він, — скільки років сеньйору. Я сказав, що приблизно сімдесят три. Вона там плаче.

Хуаніта змусила його повторити це, поки не розчула. Потім вона розплутала ноги і встала. При цьому Джоу помітив її коліна і відзначив схожість з колінами своєї бабусі, з тією різницею, що в Хуаніти в усій цій кістлявості не було нічого сумного.

Вона сказала Джоу:

- Послухайте, я збираюсь бути страшенно грубою, я заберу Перрі на кухню і розповім йому дещо секретне, чуєте?

Прагнучи бути приємним, Джоу злегка махнув рукою і налагодив своє обличчям так, що, як він сподівався, справить на неї враження ніби він давно знайомий з необхідністю розповідати секрети на кухнях борделів.

Хуаніта, по дорозі з кімнати, зупинилася біля його крісла, щоб розглянути його зблизька. Потім вона кивнула, все ще дивлячись на нього, і промовила:

- Авжеж кінь, Авжеж кінь. Якби у мене був такий, я б поїхала на ньому на схід, до Нью Йорка. Кажуть, там самі підараси, підараси і гроші, і голодні жінки. З таким молодим жеребцем у стайні я б добре прибарахлилася б. - Вона знизала плечима і пішла до дверей. Хуаніта вказала великим пальцем у бік Томдитя Босоногого. - Але погляньте, що я маю, бачите?

Потім вона і Перрі пройшли через їдальню в задню частину будинку.

Джоу чудово розумів, що жінка, яка щойно вийшла з кімнати, була жахливою людиною. Вона говорила речі, які могли б десятки разів змусити Томдитя Босоногого до зніяковіння зморщити свої яйця, і вона була явно егоїстичною, безсердечною і неприємною в усіх можливих сенсах. Він також розумів, що у Томдиті, який сидів тут, склавши руки на животі, як бабуся, ховався холодний, худий чорний язик, пов'язаний з серцем, сповненим отрути. А сам будинок, з такою кількістю пітьми за межами тієї пітьми, яку він міг бачити, був страшний, як гніздо гадюк. Але все одно він би переїхав туди з цими людьми в одну мить. Бо вони були не на одинці, не самотні в цьому місці, а удвох, які ділили жахи цього місця і один одного; і він чітко бачив — не знаючи, як це назвати (любов? ненависть?), як це сталося і до чого це може призвести — якусь безцінну безпеку в їхньому зв'язку один з одним.

Джоу відчув на собі м'який погляд напівкровки. Він підняв склянку з бурбоном і сказав:

- Ну, ось маєте, Томдитя.

Томдитя не мав напою. Його руки нервово бавилися одна з одною на животі, і він дивився на Джоу з вологою посмішкою на вустах.

- О так, ось я маю, — відповів він і продовжував посміхатися, продовжував дивитися.

Через мить, коли сестри Ендрюс заспівали «Святиня Святої Сісілії»,* у дверях з'явилася Хуаніта.

- Синку? - Вона поманила Джоу рукою. - Ходімо, ходімо! У нас щось для вас є.


РОЗДІЛ 10


Джоу прослідував за Хуанітою через їдальню в довгий темний коридор. Вони зупинилися біля зачинених дверей в кінці коридору. Хуаніта вдарила по дверях тильною стороною долоні:

- Гаразд, Долорес. - Вона подивилася на Джоу. - Вперед, синку, розважайтеся.

Вона повернула ручку і м'яко підштовхнула його вперед.

У кутку кімнати стояла дівчина, якій було не більше сімнадцяти, невисока, смаглява, з чистим обличчям. Вона була одягнена в довгий синій халат, який щільно облягав її тіло, ніби для захисту. Вона дивилася на Джоу з поєднанням страху і ворожості і, здавалося, намагалася придумати, як тримати його на відстані.

Джоу зачинив двері і зробив крок до неї. Дівчина заціпеніла, коли він наблизився.

Він запитав: - Що сталося, панно?

Але дівчина нічого не відповіла.

Здивований, Джоу почав виходити з кімнати, але коли його рука торкнулася дверної ручки, дівчина промовила: - Ні!

Він знову повернувся поглянути на неї. Дівчина якусь мить вивчала його обличчя, а потім страх і ворожість поступово зникли у неї, не залишивши нічого, крім змирення. Вона повернулася до нього спиною і почала повільно розв'язувати халат. Коли вона зняла його, вона швидко підійшла до ліжка так, що Джоу відчув, ніби він щось у неї краде. Дівчина лягла на спину і дивилася в стелю. Вона не рухалася.

Через мить Джоу підійшов до ліжка і подивився на її обличчя.

Вона не схотіла повернути очі на нього.

Він намагався не дивитися на її тіло, відчуваючи, що воно не було по-справжньому запропоноване йому, але його очі повністю не контролювалися ним. Вони швидко пробігли по ліжку, побачили солодку пухкість, оливково-кремовий колір, з безліччю м'яких округлих місць, два з яких були увінчані ідеальними розетками, і одне, найм'якіше з усіх, темно-ворсове, таємниче.

Він тримав руки перед собою.

- Скажіть, панно, я, е-е...

Він хотів сказати цій дівчині щось важливе, щось глибше за думку, факт про себе: що кохання було єдиним особливим застосуванням, яке він знайшов для своєї чоловічої гідності, і тому він не міг без гордості залазити на когось тільки для того, щоб отримати задоволення, занадто багато було б втрачено. Але такі факти, які ледь розуміють їхні власники, нелегко висловити у формі мови.

- Я особливо не думаю... тобто, якщо ви не в настрої, чому б нам просто...

- Не говорити, — сказала вона. - Не озуміти.

Джоу обійшов навколо підніжжя ліжка і підійшов до того місця, де вона зняла халат. Він підняв його і накинув на її тіло. Дівчина здивовано подивилася на нього. Він кілька разів похитав головою, намагаючись м'яко дати їй зрозуміти, про своє небажання. Вона уважно дивилася на його обличчя, намагаючись виявити обман. Джоу запропонував їй цигарку. Вона відмовилася, і він підкурив собі.

Дівчина довго дивилася на нього, потім підняла голову, спираючись на лікоть, і ще трохи подивилася на нього.

- Ей, — сказала вона і поплескала по ліжку поруч із собою. Джоу підійшов і сів біля неї. Вона взяла його цигарку і розтерла її об тумбочку, залишивши ще одну чорну пляму на кленовій поверхні.

Вона взяла руку Джоу, поцілувала її і посміхнулася. Джоу поцілував її руку. Потім вона знову взяла його руку і поцілувала кожен палець по черзі. Джоу відповів їй тим самим, а потім поцілував її долоню. Вони довго дивилися один одному в очі, а потім дівчина почала насуплюватися, і на її віях з'явилися сльози. Мабуть, їй теж було що сказати, але вона не могла цього зробити, не цієї ночі, не Джоу Баку, а може, нікому. Він нахилився до неї і витер сльози язиком. Потім віддалив обличчя від її і посміхнувся їй, показавши всі свої білосніжні зуби, і дівчина почала сміятися. Вона потягнула його за одяг.

За мить вони обоє опинилися в ліжку, обіймаючись, досліджуючи, пестячи, торкаючись, пробуючи, цілуючись. А потім настав певний попередній момент, дуже тихий момент, ніжний, небезпечний, важливий момент, в якому жоден з них не дихав. Поки вони не задихали разом. А потім сталися найглибші обійми з усіх, а тоді відбувся легкий, легкий, легкий початок дарування і прийняття, прийняття і дарування, від якого очі дівчини втратили здатність фокусуватися. І в певний момент він чекав, чекав і чекав, змушуючи її вигукувати йому на своїй мові слова кохання, які він, тим не менш, розумів, і коли він зрозумів, що чекав достатньо довго, він почав створювати для неї найкраще, на що був здатний.

І раптом він перестав рухатися.

Дівчина вхопилася за його плечі.

Джоу нахилив голову набік, прислухаючись до чогось. Потім він так швидко відсторонився від неї, що дівчина скрикнула від болю, стрибнув з ліжка і подивився в бік стінної шафи в кутку кімнати. Двері були прочинені.

Дівчина сіла в ліжку: - Ей! Ей! Ви здуріли?

Але Джоу залишився стояти на місці, і за мить двері відчинилися зсередини. Він побачив, що це була зовсім не шафа, а сусідня кімната.

На стільці сидів Перрі. За ним стояла Хуаніта, а над ними обома височів Томдитя Босоногий.

Перрі посміхався.

- Вперед, Джоу, — сказав він. — Не дозволяйте нам вас затримувати.

Вже за секунди Перрі опинився на підлозі спальні, а Джоу, все ще голий, сидів верхи на його на грудях і, не шкодуючи кулаків, намагався стерти ту посмішку з його обличчя. Дівчина кричала, але сам Перрі не чинив жодного опору. Насправді він дивився Джоу прямо в очі, явно намагаючись ще більше його спровокувати. Хуаніта почала вигукувати короткі незрозумілі фрази, складені з брутальних слів та іспанських виразів. Джоу на мить зупинився, тримаючи кулак над обличчям Перрі.

- Не посміхайтеся більше, — попрохав він. - Припиніть це. Будь ласка.

Але Перрі не припинив, і удари продовжилися.

Дівчина тепер опинилася позаду Джоу, тягнучи його за плечі з усією силою, а потім Хуаніта і Томдитя теж оточили його, і руки охопили усе голе тіло Джоу, коли його відтягували від стікаючого кров'ю чоловіка на підлозі. Джоу намагався вивільнитися, але тоді кулак влучив йому в живіт. Цей кулак належав Хуаніті. Джоу перехопило подих. На краю ліжка він зігнувся навпіл, намагаючись набрати повітря. Навколо його опущеної голови було багато ніг, які утворили навколо нього щось на зразок клітки. Він все ще відчував руки по всьому тілу, деякі з них були м'якими вологими руками, які ковзали по його спині та стегнах. У поєднанні з болем у шлунку ці руки викликали у нього нудоту, і він почав векати і блювати. Але нічого не вийшло. Руки продовжували, і одна з них почала маніпулювати ним дивним чином, що викликало в ньому щось на кшталт кошмарної паніки, і коли він зміг трохи перевести подих, він використав це, щоб підготуватися до подальшої боротьби. Але в цей момент голос Хуаніти голосно прошепотів:

- Ви цього хочете, Томдитя, але є тільки один спосіб це отримати.

Одразу стався страшний грюкіт, під час якого все було одночасно знищено і миттєво відтворено, але в абсолютно іншій перспективі:

Кімната перетворилася на яму, схожу на колодязь, і Джоу лежав на дні, дивлячись вгору. Ні, тільки його голова була на дні. Все інше, навіть його власне тіло, що лежало на ліжку, було над ним. А за його пальцями ніг, високо вгорі, стояли люди: напівкровка і відьма. Вони сперечалися, але їхні голоси були приглушені, майже нечутні. Ніби його вуха були занурені в якусь рідину, яка приглушувала його слух. Тепер жінка зникла з поля зору, і Джоу Бак, здавалося, залишився наодинці з великою жовтуватою істотою, яка нахилилася над краєм ліжка. Воно простягало обидві руки до Джоу. А потім отвір у верхній частині ями повністю закрила ця товста постать, затьмаривши все, так що більше неможливо було нічого бачити. Джоу відчув, ніби повітря перекрили, але, коли він вже задихався, виявив, що ще залишилося трохи для дихання. Він відчайдушно прагнув світла і почав намагатися напружувати м'язи шиї, щоб підняти голову до світла.

Поступово він усвідомив, що нагорі хтось докладає зусиль, намагаючись звільнити його від мук і темряви. Це було так, ніби якась гігантська сила діяла на вершині колодязя, повільно підтягуючи Джоу вгору, вгору, вгору, використовуючи його визначення статі як держак. Коли він усвідомив, що наближається до свободи, стиснення, яке він відчував, ставало все більш нестерпним. Він наполегливо боровся, щоб співпрацювати з силою, яка підтягувала його вгору, напружуючи кожен м'яз, щоб допомогти. І тоді, коли стало зрозуміло, що саме з ним відбувається, щось зламалося глибоко в ньому, і він відчув, що боровся занадто сильно і втратив все в цьому зусиллі; він відчував, як життя нестримно виприскується з нього, і в певному сенсі було соромно приємно опинитися наприкінці битви. Але він нічого не виграв, і на вершині ями більше нічого не було, а він все ще був на дні, куди «Перрі мене штовхнув», як він подумав про себе. «Мій друг Перрі штовхнув мене в яму».


РОЗДІЛ 11


- Не штовхайте мене в яму! Може, я і лайй-но, але відтепер, будь-хто, хто виглядає так, ніби збирається мене змити, краще бережіться!

Джоу лютував у дзеркалі. Минуло два дні, а він не виходив зі своєї кімнати. Він був блідий, у нього були голодні спазми, і щось було не так із потилицею. Але навіть у такому жалюгідному стані він без жодних зусиль міг утримувати в голові певне нове уявлення: що в цьому світі є тільки одна людина, яка дбає про його інтереси і лише про його інтереси.

- Ковбою, - сказав він своєму відображенню, звертаючись до нього з таким захопленням, що дуже нагадувало кохання, - я збираюся дбати про вас, я збираюся працювати до знемоги заради вас, я збираюся балувати вас до самої смерті. Бачите оце гівно, яке вони називають кімнатою? Ви вийдете звідси одного дня. Ваша голова не розбита назавжди, гм-м-м, аж ніяк не назавжди.

Йому сподобалася нова рішучість у його голосі, і в його очах було щось нове, щось дике і небезпечне, і він був в захопленні це бачити там.

В ці дні самоти Джоу натрапив на цей новий вид палива для своєї діяльності. Він накопичив в собі багато гніву, великого і малого, старого і недавнього — гнів на Перрі не мав особливого значення, він лише розпалив інші почуття — і разом вони створили щось підбадьорливе, майже п'янке: саму лють. Він дістав усі свої роки, наче речі, які зберігалися в скрині, і перебрав їх у пошуках спогадів, які допомогли б підтримати цю нову люту силу, і здавалося, що все, яке висвічував його розум, було ідеальним матеріалом, підтверджуючим думку, що байдужість світу до нього походила від відвертої ворожості. Він не розумів, на чому це грунтувалося, але, виглядало так, що в ньому було щось таке, що ніхто не хотів мати з ним ніякого родинного зв'язку. Це відчуття, яке завжди було десь під поверхнею, було одним із багатьох, які він не знав, як осмислити: відчуття, що він людина, яка не має справжнього місця в світі, чужинець навіть під червоно-біло-синім прапором* своєї батьківщини, той, хто не належить навіть до своєї власної околиці. Він завжди ходив навколо, навіть у цих найзнайоміших місцях свого життя, з легкою насупленістю від неспокою, нахиливши голову, ніби шукаючи підказку до справжнього значення мови, яку він чув, але яка явно не була його рідною, і крокуючи тихо, ніби не впевнений у самій землі під ногами цієї дивної планети. І тепер, обдумуючи все це, обережно, але невміло, йому здавалося, що з самого початку існувала кампанія, спрямована на те, щоб він завжди, завжди і завжди усвідомлював свій статус чужинця. І жахливий висновок, до якого він дійшов, полягав у тому, що майже всі, кого він знав або коли-небудь знав, були частиною цієї змови. Навіть ті численні особи, у яких він мав певну сексуальну популярність — особливо ці особи — відмовлялися від будь-якого контакту з іншими його аспектами: вони отримували задоволення і втікали, як вітер, безсумнівно сміючись над серйозністю, з якою він намагався їх задовольнити. І тому, звичайно, вони займали особливе місце в його новій люті, але вона аж ніяк не була винятковою для інших. Він почергово відмічав у своїй голові осіб, групи та установи, до яких відчував цей гнів — старих вчителів, армію, свого маленького рожевого боса в кафетерії, банду Адріана Шмідта з крамниці журналів і таке інше. Набагато більша кількість їх не мала імен. Серед них були майже всі, з ким він ходив до школи, десятки службовців, державних служителів і незнайомців, які ставилися до нього грубо або зверхньо, або взагалі ігнорували його. Список розширювався, поки не включив будівлі, банки та бібліотеки, роботу яких він не розумів і співробітники яких завжди ставилися до нього так, ніби він прийшов пограбувати це місце або якось його осквернити. Зрештою він усвідомив, що все місто Альбукерке належало до цієї категорії, і ця думка спонукала його мислити ширше: якщо Х'юстон не кращий за Альбукерке, то можна з упевненістю стверджувати, що Гонконг, Де Мойн* і Лондон не кращі за Х'юстон. Дотримуючись цієї логіки, карта всього світу швидко заповнилася кольором його люті.

Але в цьому широкому огляді він відчував, що щось було замовчене або не враховано; якийсь першокласний сучий син грався в хованки в його пам'яті. Але хто? Або що?

І раптом він згадав Саллі Бак.

Саллі Бак по телефону: «Джоу, як справи, милий, це чудово, слухайте, у мене пізня зустріч, і я буду втомлена, коли вийду звідси, можливо, я просто зайду за ріг до «Кінь та Сідло», випити пива або два».

«Красунчику? Як почуваєтесь? Слухайте, ваша бабуня зібралася д'Санта Фе на Четверте,* схоже, я знайшла собі нового кавалера, як вам така стара леді, га? Ви ж будете у порядку тут, в місті, правда ж?»

Саллі Бак стоїть у дверях своєї спальні:

«Думаю, я просто завалюсь спати, серденько, щоб нарешті нормально виспатися. Ви добре провели день? Краще розкажіть мені про все вранці, я занадто втомлена, щоб стежити за тим, що ви говорите».

Саллі Бак у своєму салоні краси:

«Послухайте, солоденький, ця кімната очікування для жінок, і ви ж знаєте, які вони. Заберіть цей журнал додому, якщо хочете, і не грайтеся занадто гучно».

«Ей, лапочка, немає сенсу чекати на мене. Мені, можливо, доведеться заїхати до «Моллі та Еда». Ви не можете вкласти себе самі, як великий хлопчик?»

«Табель? Хіба я не підписувала його минулого тижня? Хочете сказати, що минуло вже шість тижнів! Боже, як швидко летить час! Давайте сюди, де це робити, на звороті? Ось так! А тепер біжіть, дитинко, на мене там чекає голова на завивку.»

Саллі Бак. Він не міг пригадати, чому колись так сильно її любив: дурнувата, тонко-лиця пустомеля, яка ніколи не могла всидіти на місці, постійно намазувала ніс парфумами, щоб не відчувався запах алкоголю (але все одно відчувався), або діставала з гаманця доларові купюри, щоб відкупитися від старих обіцянок, які давала, вічно бавилася пудреницею або вибирала ворсинки з сукні, коли ви намагалися їй щось сказати. Єдине, що він міг сказати на її користь, — це те, якими тонкими були її ноги і як сумно було дивитися на її великі кістляві коліна, коли вона їх схрещувала. Але навіть як привид у цьому готельному номері в Альбукерке, вона не могла приділити йому хоч трохи уваги, а просто сиділа там, хвилюючись про те, як повернути свій будинок, або про верхову їзду, або про якусь іншу кляту річ. Скачіть, Саллі, стара дурепо, подумав він, їдьте верхи під три чорти. Завивайте їм голову у кучері, поки ви там. Лайй-но.

А хто ж, запитував він себе, прагнучи справедливості, яка б зробила його аргументи ще переконливішими, хто коли-небудь вважав його істотою, на яку варто витрачати час? Хто? Просто скажіть, хто. На думку спали два обличчя і ковбойська пісня. Обличчя, які він не міг допустити: власниця одного з них була у психіатричній лікарні, а інший не був людиною з плоті і крові вже майже дві тисячі років, якщо не більше. І залишалося лише «агов вперед, мале теля, агов вперед, агов вперед, мале теля, агов вперед...»

Вудсі Найлз!

Вудсі Найлз, безсумнівно, виняток. Але яка з нього користь тут і зараз? Спогад про нього був занадто яскравим, занадто блискучим, щоб дивитися на нього з довірою, це був лише запах тютюну, брязкання гітари, диявольськи-усміхнений сувенір з давнього-давнього літа; і настільки рідкісний, занадто рідкісний, щоб знайти йому місце в будь-якому корисному погляді на світ. І тому божевільне, сяюче, обличчя з синім підборіддям Вудсі Найлза і великі кістляві коліна Саллі Бак він витіснив зі своїх думок: вони були небезпечні для нього, вони змушували його гнів зійти нанівець. І якось він зрозумів, що якщо він хоче вижити в цьому світі, йому знадобиться весь гнів, який він зможе зберегти у собі.


* * *

Джоу виявив, що працює все швидше і старанніше в посудомийці кафетерію «Саншайн». Він з якоюсь лихоманкою завантажував посуд у лотки і кидав їх на конвеєрну стрічку. Ніби він мав завантажити мільйони тарілок у паруючі щелепи цієї машини, і тоді вона заспокоїться і виплюне достатньо грошей, щоби...

Він не був впевнений, для чого потрібні гроші. Він знав лише, що повинен зібрати їх, щоби щось сталося. Він ходив з єдиною метою людини, яка має план. Але він не зовсім розумів, у чому полягав цей план.

Три ранки на тиждень він проводив у спортзалі, де виконував виснажливі вправи, бив по боксерському мішку і вісім разів пропливав усю довжину басейну. Він спостерігав, як його тіло набуває нової сили та спритності. Він масажував шкіру голови і багато бавився зі своїм волоссям, а також став одержимий придбанням західного гардеробу, день і ніч носячись з відчуттям, вірою в те, що все зміниться на краще, коли він створить собі певний новий образ. Він знав, яким був цей образ — образ ковбоя, але ніколи не замислювався над тим, як цей образ змінить його життя. Є індіанська легенда, що в певний момент життя молодий чоловік бачить сон, в якому він бачить маску, і коли він прокидається, він повинен взятися за роботу і виготовити справжню маску за образом з того сну. Це маска, яку він повинен носити в бою, щоб здобути перемогу. Виглядало так, ніби Джоу Бак бачив такий сон, і все його життя тепер присвячене виготовленню маски.

Він не витрачав часу на тугу за товариством інших або на будь-які роздуми. Якщо у нього не було рідні у цьому світі, то за ким йому було сумувати?

Але він дійсно багато блукав безцільно блукав вночі, коли виходив з кафетерію. Для Джоу це зовсім не було безцільним. Якщо б його запитати, що він робить, він би відмахнувся від питання, ніби його мета була десь глибше, ніж можуть проникнути питання і відповіді. Але він явно шукав щось у місті. Він тримав очі широко відкритими і пильними, розглядаючи нічні вулиці центру Х'юстона, як військовий розвідник. Дуже мало з того, що він бачив, здавалося вартим бути запам'ятованим. Більшість того, що пролітало повз його очі, не залишало на ньому більше слідів, ніж зображення на дзеркальній поверхні.

Одне з них було вирізаним зображенням молодого голлівудського актора, освітленого прожекторами на вершині маркізи кінотеатру. Він стояв там зі своїм засмаглим вишкіром у повному кольорі, удвічі більшим за натуральну величину, з розставленими ногами, випнутим вперед тазом, і саме в цей момент він повертав до вас великого пістолета. Ствол пістолета наближався до вас, товстий і блискучий, і ось-ось мав вистрілити.

Другим виробом в цій нічній колекції зображень була коротка сцена на розі вулиці. Довгий білий кабріолет зупинявся на червоному світлі. Жінка на водійському сидінні дивилася на високого, вродливого молодого чоловіка в західному одязі, що стояв на узбіччі. Її двигун заглухнув. Але вона продовжувала дивитися на молодого чоловіка. Через мить вона промовляла: «Я не можу завести його без допомоги». А молодий чоловік відповідав: «Б'юся об заклад, ви не зможете, солоденька».

Третє зображення, яке залишилося в його пам'яті від цих прогулянок, було єдиним, яким він не міг насолоджуватися, споглядаючи його пізніше. Але незалежно від того, подобалося йому це чи ні, воно було одним із трьох і не могло бути відкинуте. Це був великий плакат із зображенням того бородатого молодого чоловіка, в очах якого відбивалася вся скорбота історії.* Над його головою було написано повідомлення, яке йому приписували, великим готичним шрифтом, а внизу плаката, написані малиновою помадою, були слова «ЇБАЛА ТЕБЕ».*

І саме це виявив Джоу Бак, намагаючись знайти свій шлях.


ЧАСТИНА ДРУГА


РОЗДІЛ 1


Потужність автобуса «Грейхаунд» відразу вразила Джоу, і протягом перших ста миль на схід він майже повністю зосередився на ній: на звуці перемикання передач, диханні гальм і, на відкритій дорозі, на глибокому басовому гудінні машини, яка не втомлювалася від миль, а, здавалося, процвітала завдяки їм. Попереду, навпроти водія, було вільне місце, і Джоу деякий час сидів там, курячи, зачарований тим, що відбувалося між автобусом і шосе, тим, як шосе ніби входило в нього знизу, як усі ці милі зникали в величезній машині, а машина весь час, видавалося, ставала все ефективнішою і більш придатною. Перед тим, як повернутися на своє місце, Джоу захотів сказати водієві кілька слів.

- Це потужна тачила, чи не так?

Але водій не підвів голови.

Повертаючись до свого місця, Джоу відчував себе цирковим артистом, який танцює верхи на коні. Ця велична сутність, по центру якої він рухався, мала щось спільне з ним самим, але Джоу був не набагато краще підготовлений до роздумів про це, ніж сам автобус. Однак він відчував це — якусь владну участь у світі часу і простору, руху вперед до долі.

Повернувшись на своє місце, він посміхнувся цьому новому відчуттю себе і послав поцілунок своїм новим чоботам, і незабаром його очі закрилися, і він заснув глибоким чорним сном істоти, яка ще не народилася.

Перша половина великої подорожі Джоу на Схід минула саме так. Іноді його очі були відкриті, але навіть у такі проміжки часу він мріяв про будь-який пейзаж, який пролітав повз нього, все ще настільки впевнений у собі та своєму майбутньому, що він переймався цим ледь помітною думкою.

Саме в другій половині другого дня, коли о п'ятій годині вечора мало відбутися його прибуття, Джоу став дещо знервованим. Досконалість почала викликати у нього підозри. Йому спало на думку, що він, можливо, вплутався в якусь колосальну аферу, в якій він був і жертвою, і злочинцем. Наприклад: що, бляха, він збирався робити в Нью Йорку? Він постійно поглядав вгору, заспокоюючись присутністю свого чорно-білої валізи з кінської шкіри і всіх прекрасних предметів, що в ньому були, і кожні кілька хвилин торкався кишені, в якій лежали його гроші. Він вивчав обличчя інших пасажирів, гадаючи, чи є серед них потенційний союзник, чи всі вони такі ж незнайомці, як і він, і чи відчувають вони неспокій перед перспективою прибуття до найбагатшого і найвищого з усіх міст.

Остання зупинка для відпочинку була в готелі «Ховарда Джонсона»* у Пенсильванії. Джоу взяв свою валізу з собою до чоловічої вбиральні і протягом двадцяти хвилин готувався до прибуття у Нью Йорк. Він поголився, оббризкав себе «Флоридською Водою», переодягнувся в чисту сорочку і швидко начистив свої чоботи. Незважаючи на те, що в туалеті були інші чоловіки, Джоу не втримався і скористався дзеркалом у свій особливий спосіб. Він відійшов від нього, підготував вираз обличчя та позу, а потім обернувся, щоб здивувати своє відображення. Те, що він побачив, неймовірно його потішило. Коли він - клац-клац-клац - вийшов з чоловічої вбиральні, інші пасажири вже поверталися до автобуса. Дві зовсім юні дівчини, які сиділи на передніх місцях та протягом усієї поїздки гостро відчували присутність Джоу Бака, піднімались в автобус прямо перед ним. Одна з них, збуджена його близькістю, затамувала подих і хихикнула. Джоу був задоволений настільки, наскільки це було можливо. Проходячи повз їхні сидіння, він трохи підняв свій стетсон* і дозволив їм повною мірою насолодитися своєю милою, кривою посмішкою. Їхня реакція була бурхливою та істеричною: протягом кількох миль, у своєрідному райському пеклі болісного збудження, дівчата стримували крики, ховалися за вологими хустками та били одна одну. Джоу заспокоївся і не міг пригадати, про що він так хвилювався. Що робити, коли він дістанеться Нью Йорка? Лайй-но, що може бути простіше? Попрямувати до майдану «Таймс» і діяти за нюхом.

Несподівано попереду з'явився контур Манхеттена, будівлі, схожі на могильні плити на переповненому цвинтарі. Рука Джоу перемістилася на промежину і він прошепотів:

- Я візьму цю штуку, розмахнуся нею, як ласо, і зв'яжу весь цей грьобаний острів.


РОЗДІЛ 2


У готелі «Таймс Сквер Пеліс» Джоу до його кімнати провів зморшкуватий старий коридорний, який кілька разів назвав його «сер» і поніс його валізу. Джоу дав йому долар, потім зачинив двері і оглянув кімнату. Вона була вдвічі дорожча за номер у Х'юстоні, але набагато приємніша, до того ж мала окрему ванну. Стіни були нещодавно позеленені; покривало було бездоганно чистим, бежевого кольору; меблі були з клена. Над ліжком висіла акварель із зображенням контуру Манхеттена, а поруч із ліжком стояв телефон на підставці. Джоу вирішив, що він перебуває в першокласних умовах.

Він розпакував речі, поклавши радіоприймач на столик біля ліжка. Потім запалив цигарку і сів за маленьким столом біля вікна, з подивом дивлячись то на один, то на інший свій новий світ: 42-гу вулицю, що пульсувала, була багатою і галасливою, і це місце всередині, де висів його капелюх і де відпочивала його голова.

Він довгий час сидів, вивчаючи письмовий стіл, і в одну божевільну мить не міг повірити, що його особисті речі все ще там, хоча сам їх туди поклав. У той короткий момент він був переконаний, що коли щось зникає з поля зору, воно повністю втрачає своє існування.

Він у поспіху перетнув кімнату і подивився на себе в дзеркало. Йому стало легше, коли він побачив, що він сам все ще там, але він не був повністю впевнений, поки не помахав рукою і не посміхнувся своєму відображенню, а потім не видихнув на нього хмару диму. Потім він перевірив шухляди письмового столу і шафу. Заспокоївшись, він знову перетнув кімнату, зупинившись, щоб ще раз посміхнутися своєму відображенню в дзеркалі, і сказав:

- А тепер розслабтеся, ковбою. Ви тут облаштувалися і ось-ось розбагатієте.

Він виконав невеличкий танець стегнами, імітуючи статевий акт, і повернувся до столика біля вікна, щоб допалити цигарку.

- Нью Йорк, — промовив він, дивлячись на вулицю. Товста, неймовірно неохайна стара жінка, що сиділа на тротуарі під маркізою кінотеатра на тому боці вулиці, вилила щось із пляшки на свої брудні, голі ноги і потерла їх вільною рукою. Ніхто не звернув на неї особливої уваги. Поліцейський спостерігав за нею з певним інтересом, але без занепокоєння, а потім пішов собі далі.

- Ваша кімната, — звернувся він до свого приймача. Він підійшов і увімкнув його, сподіваючись, що його звуки дадуть йому відчуття, ніби він справді прибув у це нове місце.

Жіночий високий, дещо істеричний голос вигукнув з радіоприймача:

- І це моя система!

Потім вона захихикала. Чоловічий голос із особливою електронною гарячністю спитав:

- Ну! Це перевершує все, що я коли-небудь чув! Коли у вас безсоння, ви просто встаєте з ліжка?

- Так! — викрикнула жінка, втративши самоконтроль.

- А що ви робите? — наполягав чоловік.

- Я вмикаю світло! — відповіла вона, задихаючись. - І одягаюся! І працюю, а то й щось готую! Або випікаю!

Здається, жінка не могла продовжувати говорити. Чоловік запитав:

- Ви не дуже втомлюєтеся наступного дня?

- О, ні! — запевнила жінка, раптом ставши дуже серйозною, ніби її звинуватили в чомусь жахливому, наприклад, у симуляції. - Чесно, ні, чесно!

Джоу стало шкода леді, але водночас був у захваті від того, що почув. Адже це підтверджувало всі чутки про східних жінок. Він голосно виголосив:

- Мені абсолютно зрозуміло, що з вами не так, леді. Привезіть мене на ту радіостанцію, я вас приведу до ладу.

- Звичайно, — відповіла жінка, — я, мабуть, зомлію прямо тут, біля мікрофона!

Потім вона дала волю істериці, задихаючись.

- Ну, — мовив диктор, безглуздо хихикаючи, — сподіваюся, ви не зомлієте, поки не заспіваєте для нас!

Він увімкнув звукозапис, в якому жінка, в більш спокійному настрої і через ехо-камеру, співала пісню «Моє дурне серце».*

Поки вона співала, Джоу витягнув шухляду столу. Він знайшов кулькову ручку і дві листівки із зображенням цього самого готелю. Після деякого вивчення він зміг визначити, яке з вікон було його.

Обвівши його ручкою, він перевернув листівку і написав «Дорогий» у полі для повідомлення. Потім він перестав писати, замислившись, хто ж цей дорогий. Не маючи змоги придумати ім'я, яке можна було б туди вписати, він розірвав картку навпіл і викинув її у вікно.

Жінка по радіо проспівала, що цього разу це не було захоплення, цього разу це було кохання.

Джоу взяв другу листівку, знову обвів своє вікно і написав: «Це я» поперек неба. А на звороті, пропустивши частину «дорогий», він написав: «Ну, я влаштувався тут... нью йорк не такий вже й великий але я маю власне житло до того ж дуже чисте...» У місці, призначеному для адресата, він друкованими літерами вписав слово «ЛАЙНО». Потім він розірвав листівку навпіл і сказав:

- Я проїбався, якщо приїхав у це місто, щоб писати листівки.

Тільки-но він викинув шматки листівки у вікно, як згадав про людину, якій міг би її адресувати: свого негритянського колегу з посудомийки кафетерія «Саншайн». Він висунув голову у вікно і побачив, як уривки листівки все ще линули до низу. На мить здалося, що один із них може впасти прямо на кашкет моряка, який тинявся неподалік, але моряк рушив далі, приєднавшись до потоку пішоходів, які виходили на вулицю в передвечірній час.


РОЗДІЛ 3


Джоу скоригував свою ходу так, щоб він і багата дама могли дістатися до перехрестя одночасно. Якщо пощастить, світло буде червоним, і вони разом чекатимуть, і якось розпочнеться розмова, під час якої багата дама матиме можливість зробити пропозицію щодо його товару. Парковий проспект не був таким, як він очікував: з небагатьох людей, що йшли тут у сутінках, жоден не кинув на нього другого погляду. Його віра в себе і в свій проект була в кращому разі хиткою, і тепер він мав бути особливо спритним, щоб уникнути будь-яких сумнівів, які могли б зіткнутися з нею і повністю зруйнувати її.

Наприклад, у цій багатій дамі, за якою він слідував, не було жодного аспекту, який би вказував на її зацікавленість у тому, що він міг їй запропонувати. Але він знав, що якщо він хоча б на мить замислиться над її бездоганною, елегантною самодостатністю, яка проглядалася в кожній деталі її зовнішності та в кожному її кроці, його власна рішучість одразу зникне.

Це була тендітна з каштановим волоссям жінка середнього зросту. Коли вона йшла попереду нього по Парковому проспекту, Джоу милувався її щиколотками. Вони були стрункими, красиво сформованими і ніби говорили: «Ми не дуже сильні, але ми достатньо сильні — і багаті».

На розі 39-ї вулиці, чекаючи на світло, Джоу зняв капелюх і приклав його до серця.

- Прошу вибачити, ме'ем», — сказав він, напружуючи м'язи обличчя, щоб вимучити широку посмішку. - Я тут у місті новенький, щойно приїхав з Х'юстона, Тексас, і шукаю Статую Свободи.

Багата дама продовжувала демонструвати йому свій ідеальний профіль, витончений, ніжний, приємний для ока, але не давала жодних ознак того, що почула його слова.

Коли світло стало червоним, багата дама перейшла Парковий проспект. Джоу пішов за нею. На східній стороні вулиці вона зупинилася, повернулася до нього і спитала:

- Ви жартували? Про Статую Свободи?

Її тон був прямим, ні дружнім, ні ворожим.

- Жартував? Ні, ме'ем. О, ні! Я серйозно!

- Тоді пробачте мені, — сказала вона, явно не переконана, але погоджуючись з цим з власних міркувань. - Я думала, ви робите щось на зразок... Неважливо.

Вона посміхнулася, і Джоу раптом став зворушений особливою красою жінки, яка вже далеко, далеко в кінці її молодості — старості, що ховалася просто під поверхнею її шкіри, але ще не проявилася, ще ні — і за все ще молодою блакиттю очей, які були більш глибоко співчутливими, ніж могли бути справді молодими очами.

Вона розвернулась обличчя на південь.

- Я ніколи її не бачила, крім як з човна. Але що вам робити, дайте подумати, ви їдете на метро, я майже впевнена в цьому, на метро Сьомого проспекту, і виходите на кінцевій зупинці. О, але я не зовсім впевнена. Вам краще запитати когось іншого, щоб бути впевненим, як ви гадаєте?

Джоу був настільки зачарований жінкою, що ледь слухав її слова, але кожне з них, сформоване її вустами, здавалося йому дивом краси.

- Ви безперечно дуже гарна леді, — промовив він, здивувавши самого себе.

Леді швидко повернулася до нього, приголомшена і почервоніла, що його дуже збудило.

- О! — вигукнула вона, намагаючись насупитися, але вона явно не була з тих, хто вміє супитися. - Ви взагалі не шукаєте Статую Свободи!

- Ні, ме'ем, — зізнався він, — не шукаю.

- Але ж це... це абсолютно жахливо. Хіба вам не соромно?

Вона почала посміхатися, збільшуючи кількість зморшок на обличчі та підсилюючи блакитний колір, мерехтіння і співчутливість своїх очей. Її обличчя, особливо ці надзвичайні очі, ніби говорили: «Ви і я — чудові люди, які розуміють усі прекрасні речі світу, які втрачені для інших, але тепер, коли ми пережили цей надзвичайно веселий і таємничий момент, настав час нам розлучитися».

Вголос вона просто сказала «до побачення». І пішла від нього.

Він спостерігав, як вона йде, помітивши, що її вишуканий задок тепер інтенсивно відчував себе. Це йому сподобалося. Але це також викликало у нього неприємні відчуття в животі. Він завжди цінував те, як деякі жінки йдуть, як вони так обережно і виважено перемикають сідниці з боку в бік, але при цьому тримають голову так високо, що ви маєте повірити, ніби їхні думки знаходяться за сім тисяч миль на північ від Північного Льодовитого океану і такі ж прохолодні. Але тепер, разом із задоволенням, Джоу Бак відчував цю слабкість, тривожне хвилювання глибоко в своєму тілі; він мусив напружити м'язи стегон, щоб залишитися стояти, а пальці ніг вчепилися в підошви чобіт.

- Мила леді, — промовив він уголос, але дуже тихо, дивлячись, як вона йде 37-ю вулицею. - І багата, — додав він, повільно слідуючи за нею на протилежному боці вулиці і захоплюючись нею з кожним її кроком. - Шкода, що вона не з тих, хто купує, — мовив він далі, дивлячись, як вона повертає і піднімається сходами великого будинку з коричневого каменю.

Він дивився, як вона відчиняє вхідні двері. І дивився, як вона заходить всередину. А потім видав звук, який не був словом, бо щось холодне і жахливе торкнулося його серця: її двері зачинилися.

Він сів на сходах сусіднього ганку і продовжував спостерігати за тим будинком, дивуючись природі свого раптового нового страждання. А потім темні вікна на першому поверсі тихо і м'яко вибухнули світлом. Це світло було кольору бурштину і тепле, як тіло, але Джоу не мав уявлення, чому йому так боляче було на нього дивитися. Він тільки точно знав, що сутінки закінчилися і настав час випити хорошого міцного алкоголю.

Він змусив себе підвестися і йти. І незабаром він натрапив на зовсім іншу багату даму.


РОЗДІЛ 4


Друга багата леді вигулювала білого французького пуделя на Лексінтонському проспекті поблизу Тридцятої вулиці. Джоу побачив, як вона розглядала жовті помпони у вітрині квіткового магазину.

Пудель був такий маленький, що здавався іграшкою на пружині, але сама леді була дуже великою. Вона була схожа на кінозірку, про яку ви читали, що вона зруйнувала свою кар'єру через надмірне харчування. Вона була брюнеткою, її вії стирчали на добрих три чверті дюйма, а на обличчі та нігтях було багато фарби. Усі ці прикраси надавали їй вигляду маріонетки, в якій мешкала не просто рука, а ціла людина: ви бачили ті маленькі зелені очі, що виглядали з цієї великої ляльки, і дивувалися, хто ж вона така ця маленька людина всередині.

Поки вона розглядала помпони, Джоу вдавав, що дивиться на троянди, поки не стало ясно, що жінка гостро усвідомлює його присутність.

- Поспішайте, дитинко, — сказала вона з живим роздратуванням, звертаючись до собаки, який причаївся і напружився під столом квітникаря. – Будьте для мами паїнькою. Ходімо, будьте паїнькою.

Джоу притиснув капелюх до серця.

- Вибачте, ме'ем, — сказав він, — я щойно приїхав до міста, з Х'юстона, Тексас, і сподіваюся подивитися на Статую Свободи.

Жінка подивилася на нього, піднявши брови і відкривши рота від подиву.

- Ви сподіваєтеся подивитися на що?

- Статую Свободи, — повторив він, відтворивши посмішку, здатну засліпити місяць. Він мав звичку злегка посмикувати губами, що робило посмішку несвідомою, а це якось незмірно збільшувало її цінність.

Багата леді зустріла його погляд і витримала його, як чоловік.

- Вона десь у Центральному парку, пішла посцяти, — відказала вона. - Якщо поквапитеся, встигнете на вечерю. А тепер забирайтеся геть.

Її голос був різким і гучним.

Але потім, як тільки-но вона відійшла, ця друга багата леді Джоу підморгнула йому. Ще й явно провокативно посміхнулася. Збентежений, він дивився, як вона йде по Лексінтонському проспекту в своїй обтислій чорній сукні і рожевих туфлях на високих підборах, а маленька собачка біжить, намагаючись не відставати від неї.

На світлофорі вона озирнулася, подивилася ковбою в очі, десь аж до чотирьох у рахунку, посміхнулася, а потім нахилилася, підняла песика і зникла за рогом, промовляючи вигадливі дитячі слова до крихітної тваринки, затиснутої в згині її руки.

Джоу поспішив до рогу, де побачив її, що чекала на нього під навісом багатоквартирного будинку. Леді, впевнена, що він іде за нею, увійшла до будівлі.

За мить Джоу пройшов крізь пару дверей із чистого золота — можливо, не з чистого золота, але покритих золотистим металом, який, коли ви проходили крізь них, давав відчуття, що гроші більше не є проблемою. Він увійшов у ліфт, з килимовим покриттям, де багата дама дивилася прямо перед собою, ніби не помічаючи його існування. Але в ту мить, коли двері з м'яким, дорогим звуком клууушш зачинилися, довгий язик багатої леді лизнув Джоу по губах, а вона сама потерлася животом об його. Потім, незважаючи на те, що вона була дуже великою людиною, вона посміхнулася, ніби була дуже маленькою, і промовила:

- Привіт.

Джоу затремтів.

Пудель тявкнув, пролунав ще один кллуууш і вони вийшли з ліфта в приватну квартиру з пухнастими білими килимами.

Багата леді взяла його за руку.

- Мені треба зробити кілька липових дзвінків, — промовила вона, тягнучи його за собою до біло-золотого столу, на якому стояв телефон. Набираючи номер однією рукою, вона іншою розстібнула Джоу штани і почала розстібати блискавку на матні.

Весь цей епізод відбувався з швидкістю і в стилі, які були набагато дивовижнішими, ніж найкращі фантазії Джоу.

- Кес Трех'юн, — представилася багата леді в телефон, а її ліва рука вже була зайнята всередині штанів Джоу. - Є якісь повідомлення? Хто це? Імельда? Привіт, серденько. Щось є для мене? Нідлмен, так. Зрозуміла. Як давно? Я сказала, коли. О'кей, що це, п'ятірка Мюррей Хілл? Ні, ні, неважливо, я зрозуміла. Я зрозуміла. Імельда, я зрозуміла цю кляту річ, люба, розумієте? Дякую! Бувайте.

Все ще тримаючи слухавку, вона великим пальцем роз'єднала зв'язок. Потім вона подивилася вниз, щоб оглянути те, що знайшла лівою рукою.

- О, боги! — вигукнула вона, вражена, і тримаючи це в руці, набрала номер Мюррей Хілл.

- Пана Нідлмана, будь ласка.

Настала пауза, під час якої вона відпустила Джоу, задрала спідницю, повернулася спиною до нього і притиснулася до нього, обійнявши його руками себе за талію.

- О, вітаю, пане Палмбаум, що ви там робите? Чудово, дякую. Насправді чудово. Дайте, будь ласка, Морі. - Була ще одна пауза: вона притулила вухо до рота Джоу. - О, припиніть, о Боже, — сказала вона, — я не можу цього витримати, я просто вмираю. Морі? - Її голос став м'яким і солодким: здавалося, ніби вона заманювала маленьку дитину в газову камеру обіцянками цукерок. - О, Морі. Привііііт, я отримала ваш виклик. Я вигулювала Дитинку. Ні, солоденький, я не виходила, тільки один раз. Я маю на увазі, він же повинен робити свої добрі справи, чи не так? Ну, так, насправді я одного разу раніше вигулювала його. Близько третьої. Але, солоденький, я перевірила у службі, і там нічого не було, чесно. Ну, ви ж не залишали повідомлення, правда? Гаразд! Я ж так і сказала! О, тепер ви мене злите. Злите і дратуєте. Я покладу слухавку і виблюю на цей килим. Морі, ви мене дуже дратуєте, ви це розумієте? Ви думаєте про мене лише одне, тож чи не хотіли б ви сходити на хер?

Вона захихикала і продовжила:

- Звичайно, я не маю цього на увазі, старий дурнику. А тепер слухайте, коли ви зможете приїхати сюди? - Вона повернулася обличчям до Джоу і глибоко засунула свого язика йому в рот. У цьому вчинку не було ніякої пристрасті; здавалося, що її більше мотивувала якась клінічна цікавість до форми його корінних зубів. Потім, швидко витягнувши зонд, вона знову заговорила в слухавку. – О’кей, якщо ви так кажете, але я дуже розчарована. - Вона підморгнула Джоу і показала йому руку, пальці якої були схрещені. - Що я зроблю, Морі, — сказала вона, — я подрімаю годину-другу, потім, можливо, приготую собі невеличкий обід перед телевізором і довго одягатимуся, розумієте, щоб вбити час. Гаразд? Добре, лялечко, опівночі в «Джилі», ось вам великий і вологий.

Вона видала непристойний звук у слухавку і завершила розмову дитячим лепетанням.

- Ні, ви мозете отлимати тільки один! І я тез вас дузе стласенно кохаю.

Потім вона поклала слухавку і звернула всю свою увагу на Джоу Бака.


* * *

Подія, що відбулася потім, розгорталася у трьох кімнатах, і більшу її частину спостерігав маленький білий пудель. Почавшись за столом, дія перейшла до коктейльного столика, двох стільців і пуфа. Потім, коли вона перейшла до кухонної мийки, пудель втратив інтерес і покинув кімнату. Через кілька хвилин Джоу і багата леді перейшли до спальні. Знайшовши ліжко зайнятим песиком, вони скористалися підлогою.

Невдовзі вони задрімали там, на пухнастому білому килимі, і поки вони спали, настала темрява.

Джоу прокинувся від дивного відчуття: йому здалося, що собака гризе йому пальці ніг. Він обережно відсунув ногу. Тоді він відчув людську руку на своїй щиколотці. Він розплющив очі і побачив, що гризе його сама багата леді. Він сів і простягнув до неї руку, але вона грайливо підвелася і вибігла голою на терасу. Він пішов за нею, знову здивований розмірами жінки і радіючи, що його перше місце роботи виявилося справжнім пентхаусом. Він ганявся за нею по терасі, поки вона не дозволила себе спіймати, притулившись, задихаючись, до низької стіни, яка захищала її від падіння з висоти приблизно п'ятнадцяти поверхів.

- Тшш! — сказала вона, дивлячись вгору і приклавши вказівний палець до губ. - Зірка світла, зірка рання,

перша зірка, яку я бачу вночі,

хотіла б я отримати бажання,

яке я забажаю сьогодні вночі: там!

Вона нахилилася над стіною, поклавши на неї живіт так, щоби Джоу міг підійти до неї ззаду.

- О, о, ооо, — вигукнула вона, — я так боюся, я так боюся, я так боюся висоти.

Джоу тримав її сідниці обидвома руками, насолоджуючись їх м'якою податливістю.

- Я не дам вам втекти від мене, — запевнив він, роблячи один повільний, глибокий, останній крок до багатої леді.

- О, боги! — скрикнула вона. - Що ви робите, це щось жахливе, я ніколи не чула про таке...

І тут вона замовкла.

Джоу одним довгим поглядом оглянув з півночі на південь великий острів Манхеттен, а потім випадково поглянув на себе, тут, на даху одного з високих будинків, під зірками, голого, з'єднаного з жінкою, і його глибоко зворушило раптове гостре усвідомлення цього моменту. Було так, ніби він сам був однією людиною, а та, про яку він мріяв, була іншою, і ці двоє йшли різними шляхами, аж поки тут і зараз, на цій терасі і цієї ночі, вони злилися воєдино. Він став на паузу, щоб замислитися над дивом цієї зустрічі з самим собою, і його очі наповнилися сльозами. Він переживав момент щастя.

А потім багата леді ворухнулася, що змусило його знову зосередитися на поточному питанні.


РОЗДІЛ 5


Перше припущення Джоу щодо фінансового стану Кес Трех'юн було дещо необдуманим і грунтувалося на двох факторах: крихітності її собачки — утримання цієї маленької дихаючої істоти, мабуть, коштувало цілий статок — та кількості й розмірі стразів на її зап'ястях, які він помилково прийняв за діаманти. Ця оцінка була підкріплена ще одним хибним уявленням: що будь-хто, хто живе в пентхаусі, має бути багатшим за архієпископа.

Тому, на початку дванадцятої, поки Кес приймала душ, готуючись до опівнічної зустрічі з паном Нідлманом, Джоу розмовляв сам із собою перед дзеркалом у спальні.

- Слухайте, Кес, — промовляв він уголос, — хочу сказати вам, що сьогодні я провів тут найкращий вечір у своєму житті! І це клятий факт. Тому я й не хочу порушувати цю ділову тему, ха-ха.

Оцінивши це досить невдалим початком, він зупинився і спробував інший підхід.

- Ей! Красива штучка! - Він сперся обома руками на туалетний столик і подивився на своє відображення у дзеркалі. - Можете дати мені двадцятку?

- О, звичайно, дитятко! — пролунав тихий голос у його голові. - Беріть п'ятдесят! Хоча Бог знає, що ви вартуєте сотні.

Він зморщив губи і послав поцілунок у дзеркало, а потім знову посміхнувся йому.

Кес навшпиньки вийшла з ванної, повністю накрашена, але все ще гола. У якомусь дивному настрої після-ванної скромності вона тримала перед собою рушник.

- Не дивіться, — зажадала вона, прямуючи до шафи.

- Слухайте, Кес, — промовив ковбой, — мені, е-е, дуже сподобалося бути тут сьогодні вночі.

- Мені теж, коханцю, — пролунав голос з-за дверей шафи.

- Повірте, це найкращий час у моєму житті!

За мить до нього підійшла вежа з чорних бусин і слонової кістки.

- Застебніть мені це, добре, Текс?*

Джоу застібнув їй блискавку на сукні. Потім він сказав:

- Знаєте, Кес, я займаюся, е-е, ну, якщо чесно, я займаюся підприємництвом.

- О, бідолашний, — пожаліла вона, сидячи за туалетним столиком і обприскуючи волосся лаком. - У Морі страшні виразки.

- Мм. - Джоу подумав деякий час. Потім сказав: - Ну, я не знаю, яким підприємництвом займається Морі, але моє діло відрізняється.

Кес здавалася заклопотаною.

- Ви дуже відрізняєтеся від Морі, — сказала вона, — і в багатьох інших речах теж. Повірте мені.

Вона розглядала себе в дзеркалі. Знайшовши якийсь недолік у своїх губах, вона взяла тюбик губної помади.

- Насправді, — сказав Джоу, розмірковуючи, чи зможе він вимовити наступні слова, — я...хаслер.

Ось так!

- Гм, — мугикнула вона, натягнувши верхню губу на зуби і намастивши її помадою. – Луцина ває залопляци на зицця.

- Перепрошую?

Вона розслабила губи і закрила ковпачком губну помаду.

- Сказала, що людина має заробляти на життя.

Джоу засміявся.

- Ви точно почули, що я сказав?

Кес не відповіла на це. Але Джоу підбадьорився, коли вона підвелася з-за туалетного столика і підійшла до комода, звідки дістала вечірню сумочку з золотої lamé.*

- Ибачте, люб, — сказала вона. — Оюся, я тут тільки наполовину. Може, вам краще бігти далі.

Вона відкрила вечірню сумочку. Джоу відчув трепет. Він сів на край ліжка і намагався приховати своє задоволення, бавлячись верхівками своїх чобіт. Краєм ока він побачив, як вона підійшла до нього і зупинилася, опустивши сумочку на рівень його очей.

Широко відкриту і порожню.

- Тексе, — промовила вона, — чи не могли б ви мені дати трохи монеток на таксі-ваксі? Я сьогодні не потрапила в банк. - Вона обхопила його підборіддя долонею і спокусливо подивилася на нього згори. - Ви такий лялечка! — сказала вона. — Я ненавиджу гроші, а ви? Боже, як же було весело. Чому б вам не взяти цей номер телефону?

Потрясіння вдарило сильно, але Джоу швидко оговтався. Він слабо посміхнувся:

- Цікаво, що ви згадали про гроші. Я саме збирався попросити деякі у вас.

Він почав прикривати це прохання ще одним слабким сміхом, але звук застиг у його горлі разом із повітрям у кімнаті та всім іншим у цьому місці. Настала довга небезпечна мить, коли їхні погляди зімкнулися.

Нарешті, пристрасним шепотом, жінка, все ще тримаючи його за підборіддя, заговорила:

- Ви хочете від мене грошей, так? Ви просите у мене грошей, так? Ви це робите, просите у мене грошей?

Джоу не міг щось вимовити, але, мабуть, Кес знайшла якусь відповідь в його очах.

- Ви хуйло! — виголосила вона, боляче стискаючи його підборіддя. - Ви покидьок! Ви сучий син! Ви думаєте, що маєте справу з якоюсь старою шльондрою? Подивіться на мене: тридцять один рік! Ви думаєте, що через те, що маєте великий, вам зійде з рук це лайно? Ну, ви з глузду з'їхали. Я прекрасна ціпочка, тридцять один рік, так, ви самі це сказали! Я хочу вас холоднокровно вбити.

З її очей раптово бризнули сльози. Потім вона закричала і кинулася на ліжко, вигукуючи «Я ніколи в житті» та інші фрази, які було неможливо зрозуміти, бо вона запхала кілька пальців до рота.

Джоу звівся на ноги. Він не мав уявлення, що казати чи робити. Він запалив цигарку, кинув сірник у попільничку і затягнувся димом. Він стояв над жінкою, вивчаючи її тіло в пошуках підказки, як йому поводитися. Її голі плечі здригалися від ридань, надаючи їй вигляду викинутого на берег кита, що помирає. Його вразило, що смуток може так збільшити об'єм людини.

- Ей, – вимовив Джоу, сідаючи на ліжко поруч із нею. - Ей, Кес! - Він поклав руку їй на спину, ніжно погойдуючи її туди-сюди. - Ви подумали, я це серйозно? Про гроші? Та це ж був лише великий жарт! Бляха, я думав, що ви маєте чудове почуття гумору, а тут бачу, як я помилявся.

Потім він встав, вдаючи, що не сприймає її всерйоз.

- А-а! Ви просто прикидаєтеся. Ви зовсім не плачете. Скільки вам потрібно на таксі? - Він дістав свої гроші, всю пачку. - Скільки вам потрібно, серденько? П’ять? Десять? Давайте, назвіть це, чорт забирай.

Він нахилився, тримаючи гроші перед її обличчям.

- Відкрийте очі! Дивіться сюди! Хіба я просив би у вас гроші, з такою купою бабла, яка їздить на моїй дупі? Подумайте головою! Христосе, я з Х'юстона, Тексас, леді, мій татусь - нафтовик! Я ніколи в житті нічого не позичав. Тепер ви перестанете ревіти?

Та звуки її страждань посилилися. Він дав їй жменю серветок з тумбочки біля ліжка. Вона притиснула їх до обличчя, але плач не припинявся.

Тоді він дуже тихо прошепотів їй на вухо:

- Ей. - Він доторкнувся до її щоки. - Ви розкішно-виглядаюча штучка, Кес. Хлопець збуджується від одного лише погляду на вас.

Вона розплющила очі. Джоу кивнув.

- Це правда, — сказав він.

Потім він взяв двадцятидоларову купюру і засунув її в щілину між її грудьми:

- Ось і все.

Кес Трех'юн сіла і висякалася.


РОЗДІЛ 6


Залишивши квартиру Кес, Джоу пішов до найближчого салуну, щоби хильнути. Він був втомлений, і його мозок був затуманений. Його думки постійно поверталися до тієї жахливої жінки з борделю в Тексасі, матері Томдитя. Він не знав, чому обличчя цієї відьми постійно спливало в його голові, але це відбувалося знову і знову.

Він перехилив ще одну склянку, сподіваючись, що це прочистить йому мозок і допоможе мислити ясніше. Потім він деякий час гуляв, дивлячись на вуличні вивіски, але не замислюючись над тим, у якому напрямку він рухається. Опівночі він опинився в іншому салуні, великому приміщенні розміром зі склад, яке називалося «Евереттс» на Бродвеї, біля 40-ї вулиці. Телевізор і музичний автомат, ревучи один на одного, як електронні божевільні, відбивали свої звуки від шорсткої кахельної підлоги і високої бляшаної стелі приміщення, створюючи нестерпний галас, але жоден з двадцяти чи більше відвідувачів бару, здавалося, цього не помічав.

Джоу ковтнув ще дві чарки більш правильного житнього віскі, запивши їх пивом. Потім він запалив цигарку і озирнувся в пошуках дзеркала, в якому він міг би побачити щось, що мало б для нього сенс. Хуаніта Босонога на той час вже назавжди оселилася в його свідомості. Вона сиділа навпочіпки там, жестикулюючи, наче диявол, який головує на засіданні в пеклі. Він бачив, як рухаються її губи, навіть чув звук її голосу, але самі слова були нечіткими. Він знайшов невелике дзеркало на стіні, подивився на свої втомлені очі, все ще думаючи про Хуаніту. Саме вона вперше вклала йому в голову цю кляту ідею про Нью Йорк, тож якщо вона мала якусь пораду, якою могла б поділитися...

Порада.

Йому просто потрібна була порада, ось і все. Ця його думка перетворилася на нав'язливу ідею: він не робитиме нічого в цьому місті, поки не знайде когось, хто знає всі тонкощі і зможе дати йому кілька порад.

Повернувшись до бару з новим настроєм, Джоу помітив, що на нього дивиться чоловік, який прийшов під час його відсутності. Це був худорлявий молодик розміром з дитину, років двадцяти одного-двадцяти двох, який сів поруч із ним.

Помітивши Джоу, він посміхнувся і злегка помахав рукою.

- Вибачте, що я так витріщаюся, — сказав він з ньюйоркським акцентом, — я просто милувався цією колосальною сорочкою. - Він покивав головою на знак схвалення. - Так, це справді класна сорочка. Готовий побитися об заклад, ви за неї чимало заплатили, я правий?

Він говорив хрипким шепотом, в якому Джоу вловив явний відтінок змови. Навіть не замислюючись, він був упевнений, що така мова супроводжує знання підпільного світу.

Вони потиснули руки. Брудний, кучерявий маленький блондин представився Ріко Рітсо з Бронкса. У ньому було щось таке, що наводило на думку, ніби він знає все, що варто знати. І він умів слухати: його великі карі очі були суворими, мудрими і співчутливими, а великі вуха стирчали прямо, ніби за ними ховалися невидимі чашоподібні долоні, щоб максимально поліпшити слух.

Під час розмови Джоу постійно постачав Рітсо напої та курево. Відчуваючи себе господарем у цій ситуації, він прагнув усіляко вшанувати свого гостя і наполягав на тому, щоб саме він наливав усім пиво та запалював усі цигарки.

Джоу повірив, що зробив надзвичайне відкриття щодо природи алкоголю. Він не тільки надав йому соціальну впевненість, але й нову силу над своїм язиком: він відкрив Рітсо навіть найтонші аспекти своєї дилеми таким чином, що слухач зачарувався. А коли Рітсо виявив інтерес до поточного фінансового стану Джоу, той з точністю бухгалтера перерахував усі деталі, навіть те, що у нього залишилося рівно дев'яносто один долар. Готівкою. У його задній кишені. Зліва.

Рітсо подумав, що вони повинні їх порахувати. Просто для впевненості.

У цей момент розмови новий друг Джоу відволікся на двох молодих чоловіків, які увійшли до закладу. Вони зайшли і усілися в передній частині бару. Рітсо виявив певну зацікавленість до уникнення контакту з цими особами. Він запропонував Джоу пересісти до кабінки.

Слідуючи за Рітсо в глиб бару, Джоу помітив дві речі. По-перше, що той був калікою. Його ліва нога була маленькою і деформованою, ймовірно, внаслідок якоїсь дитячої хвороби. З кожним кроком все його тіло нахилялося вбік, так що його хода нагадувала рух кривого колеса. Друге, що помітив Джоу, було те, що великі вуха, які стирчали з голови Рітсо, зовсім не здавалися властивими дорослому чоловікові. Раптом карлик став дванадцятирічним хлопчиком, і Джоу довелося стримувати імпульс, щоб не потягнути його за вухо або не смикнути за кучу брудного волосся.

Коли вони сіли — в кабінці поруч із гучним музичним автоматом — Джоу спостерігав, як Рітсо обома руками підняв свою ліву ногу і засунув її під стіл. Він стиснув зуби, і його обличчя зблідло від напруги.

Для Джоу це стало сумнівним моментом: усвідомлення того, що його новий друг страждає, ймовірно, живе в постійному болю, загрожувало повністю зруйнувати цю чудову годину, яку вони провели разом. Алкоголь наділив Джоу особливою здатністю бачити, і тепер він побачив правду про життя, яка досі була для нього прихованою: що навіть у найкращі години завжди підкрадалася потенційна раптова потворність. Ви можете чудово ладнати з кимось, а нова інформація може перетворити все на сум і печаль. Це, а також усвідомлення того, що він нічого не може вдіяти, щоб виправити пошкоджену ногу, викликало в Джоу гнів, просто таки лютий гнів. Він став настільки розлючений, що не міг довго зосередитися на об'єкті своєї люті. І ось він, переповнений люттю, але не маючи на кого її вилити, раптом, випадково зупинив свій погляд на музичному автоматі. Він почав викрикувати непристойні слова на адресу шуму, який той видавав, і в уяві побачив короткий фільм, де високий ковбой розбивав всі ці кольорові вогники. Він підвівся, щоб втілити це бачення в реальність, але щось у виразі обличчя Рітсо зупинило його: здивування і відблиск страху.

Джоу посміхнувся, ніби вибачаючись, і пішов до чоловічої вбиральні. По дорозі він зрозумів, що алкоголь має небажані побічні ефекти: нудоту, запаморочення. Йому довелося поспішити до вбиральні, щоб не наблювати на підлогу.

Пізніше, біля умивальника, він прополоскав рот і голосно промовив до себе в дзеркало, здивовано це почувши, голосом Хуаніти Босоногої, набагато глибшим за свій власний:

- Давайте остудимо цю випивку, ковбою: у нас є робота.

- Заткни пельку, стара відьмо, я знаю, що роблю, — відказав він, намагаючись говорити своїм звичайним голосом.

Повернувшись до столу, він заявив:

- Гадаю, мені вже досить цієї випивки. Так.

Рітсо, занурений у свої думки, кивав головою і дивився на Джоу, крізь примружені очі.

- Я вже з усім розібрався, — вимовив він, вичавлюючи кожне слово з горла, наче крізь шар гравію. - Вам пощастило, Джоу. Дайте мені цигарку.

Джоу швидко простягнув йому «Кемел» і запалив її. Відчуваючи, що зараз настане важливий момент, він взяв одну для себе, глибоко затягнувся і нахилився вперед.

Рітсо випустив хмару диму. Потім він ще кілька разів кивнув головою, не відриваючи погляду від Джоу Бака.

- Мм-гм - мугикнув він три або чотири рази, щоразу по-новому дивлячись на обличчя Джоу. - Те, що вам потрібно, — сказав він нарешті, — це пан О'Деніел.

У цей момент музичний автомат знову почав шаленіти, і Джоу зовсім не почув наймення того, що йому було потрібно.

Рітсо був зайнятий тим, що виймав шматочок тютюну з язика і розглядав його, тримаючи між великим і вказівним пальцями.

Джоу схопив його за зап'ястя.

- Мені потрібно що, мені потрібно що? — крикнув він.

- Пан О'Деніел, — повторив Рітсо.

- Пан О'Хто?

- Пан О'Деніел.

- Говоріть голосніше!

- Управління, — крикнув Рітсо. - Вам потрібне управління, ви знаєте, що таке управління?

- Я слухаю.

- О'кей, тепер слухайте. - Рітсо нахилився вперед, і Джоу якимось дивом зміг почути кожне його слово. - Більшість ціпочок, які хочуть це купити, старші, багаті і дуже поважні, з вищого соціального статусу. Слідкуєте за мною? Тому вони не можуть, е-е, не можуть бути помічені, бігаючими риссю по площі Таймс, вибираючи товар. Хіба в цьому немає глузду? Їм потрібен посередник, агент, представник. Ви мене розумієте, Джоу?

- Ага. Ага! - Джоу енергійно закивав головою, знову нахиливши її, щоб вухо було біля рота Рітсо.

- Тоді все гаразд, — підсумував Рітсо. — Пан О'Деніел — це саме той хлопець! - Він підняв руки, долонями вгору. - Ось і все.

Джоу відчув, як усі його м'язи розслабилися. Він відкинувся на стінку кабінки. Сидіння було твердим, але здавалося м’яким. Він похитав головою, посміхнувся і протягнув:

- Лайй-но.

Потім він радісно засміявся.

- Дійсність така, — вів далі Рітсо, — я влаштував до нього одного хлопця приблизно два тижні тому. Сьогодні в нього все просто казково. Має багато нового одягу. Їздить на авто. Кожен клятий день свого життя ходить до банку, звичайно, щоб робити вклади. І, наскільки я знаю, він не такий вже й жеребець. Просто звичайний хлопець.

Джоу знову нахилився вперед.

- Якби ж я, бляха, натрапив на вас сьогодні вдень.

- Так, це ганьба, що такий хлопець, як ви, роздає двадцятидоларові купюри товстим леді, це божевілля. Не те, щоб я вас звинувачував. Христосе, я такий самий дурний, як і ви. Навіть гірший! Якщо жінка плаче біля мене, я даю їй все, що вона хоче. Одна сльоза — і я вже готовий вирвати для неї своє серце з грудей.

- Я б назвав це, — пролунав новий голос, — дуже незначною операцією.

Два молодики, яких вони бачили раніше, коли заходили до закладу, стояли біля кабінки. Вищий з них був тим, хто заговорив: хлопчина з блискучим обличчям і блакитними очима, який виглядав, наче фермер, але його брови були ретельно вищипані у вузьку лінію, що плутало перше враження.

- Вирізати цю дрібничку у вас, — сказав він, — буде не складніше, ніж проколоти фурункул.

Рітсо промовив:

- Ходімо звідси, Джоу.

Але він не зрушив з місця, бо молоді люди заблокували йому шлях.

- Насправді, — продовжив високий хлопець, — просто сидіть зручно, а я зроблю це прямо тут, за допомогою моєї пилочки для нігтів. Вам навіть не знадобиться використовувати ваш «Блакитний Хрест».* Що скажете про цей план, Ретсо?*

- Мене звати Рітсо.

- Це те, що я сказав, Ретсо.

У цей момент Джоу Бак звівся на ноги. У його рухах відчувалася повільна суміш загрози та доброзичливості, яку він засвоїв із вестернів.

- Ей, — гукнув він, посміхаючись високому молодику так, ніби кажучи: «Я не справжній вбивця, але якщо мене притиснути...».

Обидва хлопці дивилися на нього з великою повагою. А Джоу Бак просто похитав головою вперед-назад, повільно, велично, натякаючи на негайне припинення всіх ворожих дій.

Рітсо сказав:

- Все о'кей, Джоу, я звик до таких типів, які чіпляються до калік. Каналізація повна таких.

- Вибачте, — сказав хлопець, схожий на фермера, звертаючись до ковбоя з великою ввічливістю. - Чи можу я дещо запитати?

Джоу опустив повіки, у повільній рішучій згоді.

- Ось що: якщо ви сидите тут, а він — вказавши на Рітсо — - сидить аж там, то як він зможе засунути руку вам у кишеню? Ну, що ж, — він знизав плечима, відкинувши цю тему, — я впевнений, що він все продумав. - Він повернувся до Рітсо. – Д’браніч, солоденький.

Двоє молодиків пішли собі.

Рітсо дивився на Джоу з широко розплющеними очима, з серйозним виразом обличчя.

- Ну, — сказав він, — тепер ви, мабуть, думаєте, що я нечесний! - Перш ніж Джоу встиг відповісти, Рітсо продовжив: - Ну, я такий! Тож якщо ви хочете здихатись мене, це вільна країна.

- Бляха, — відразу ж відповів Джоу, — я нікуди не піду. Я не кидаю друга тільки тому, що дізнався, що в нього є якась дрібна, незначна проблема. - Тепер Джоу знову побачив у своїй уяві короткий образ Хуаніти Босоногої: вона дивилася на небо і позіхала. - Крім того, — продовжив Джоу, не звертаючи уваги на відьму у своїй уяві, — ви знаєте, як це працює. А я мушу отримати ці зв’язки, щоб вибратися з цієї халепи, в якій я опинився.

Рітсо трохи розслабився. Він швидко облизав губи і промовив:

- Гадаю, це розумний погляд.

Джоу нахилився через стіл.

- Чи не могли б ви відвести мене до цього чувака прямо зараз, до цього пана О'Хто це?

- Зараз? - Рітсо виказав здивування. - Отак посеред ночі? - Він насупився, ніби обдумуючи це питання. - Ну, я міг би, але... - Він подивився прямо на Джоу, кидаючи йому виклик: - Скажіть мені, чому я повинен. Тому що ви хороший хлопець? Тому що ви купили мені випивку? Ну, це чудово, але ви знаєте, скільки часу мені знадобиться, щоб знайти цього ледацюгу? По-перше, мені доведеться багато ходити, а з цією тяганиною це займає час і не є задоволенням. Тим часом я не роблю собі ніякої користі: я втомлююся, а моя кишеня не поповнюється. Ви мене розумієте? А завтра, коли ви будете лежати в якомусь особняку на П'ятому проспекті, а якась багата баба буде вам спину чухати, хто знає, де буде Рітсо! Мабуть, в «Автоматі».

- Е-е-ей! - Обурився Джоу. - Стривайте, стривайте прямо тут. Думаєте, я такий сучий син, що візьму все, що зароблю, і залишу собі? Ви думаєте, я не дам вам частку? Чому, лайй-но, ви говорите, як людина з бляшаною дупою.

Джоу махнув рукою в повітрі між ними, ніби хотів розвіяти всю цю нісенітницю.

- Дякую, Джоу, — відповів Рітсо. — Я казав, що ви хороший хлопець, і ви щойно це довели. Але, е-е... - Він похитав головою. - Я не роблю нічого навмання. Це питання принципу. Розумієте?

- Я нічого не казав ні про ніяку крихточку,* – категорично заявив Джоу. - Я сказав, що дам вам шматок. Тож просто назвіть, скільки ви хочете.

- Ні-ні-ні, Джоу, я маю на увазі, що не вірю, що хтось дасть мені щось пізніше. Без образи, ви виглядаєте чесною людиною, у вас чесне обличчя. Але у мене теж. Правда ж? У мене чесне обличчя?

- Бляха, так, у вас чесне обличчя!

- Ось! - Рітсо клацнув пальцями і націлив вказівний на ніс Джоу. - Ви підтвердили мою думку: у мене чесне обличчя, але я клятий шахрай. То чому я повинен вам довіряти? Можете відповісти на це питання?

Джоу замислився на мить, насупившись від напруги. Він загасив цигарку і потягнувся до задньої кишені.

- Я дам вам щось зараз, прямо в цю кляту хвилину!

- О, зачекайте хвилинку, Джоу, — сказав Рітсо. — Подумайте головою. - Він надів на обличчя сумний, страждальний вираз, ніби те, що він збирався сказати, завдавало йому величезних мук. Похитавши головою, він промовив високим голосочком: - Ви не повинні мені довіряти. Хіба ви не розумієте? - При цьому він зробив себе дуже маленьким і подивився Джоу в обличчя, широко розплющивши очі, так що повіки здавалися були готові розірватися по краях. - Було б так легко вас намахати, — додав він.

- О, бляха, ви думаєте, я про це турбуюся? - Джоу відмахнувся від цієї думки. Потім він розклав свої гроші на столі. - Як ви думаєте, яка сума буде справедливою?

Рітсо нахилився, готовий зайнятися ділом.

- Я залишаю це на ваш розсуд, Джоу.

- Ну, давайте будемо жорсткими в цьому питанні і розберемося як слід. Скільки я можу заробити за ніч з однією з цих багатих леді?

- За ніч? Ви сказали за ніч? Дитинко, — мовив Рітсо, — пан О'Деніел не заморочується зі стосунками на одну ніч. Що він вам знайде, то знайде вам положення, христаради. Перша дама може залишитися на постійній основі, а може і ні. Хто знає, може друга не залишиться, а може і третя. Щоб залишитися на постійній основі, потрібно просто добре порозумітися. Але одне тільки прослуховування принесе вам п'ятдесят, сто, а може і більше. І це тільки за прослуховування.

- Прослуховування?

- Випробування, пробний період, пробна ніч.

Джоу був вражений.

- П'ятдесят чи сто? Доларів? - Він постукав пальцями по столу, на якому лежали його гроші. - Ось. Скільки ви хочете? Десять?

Рітсо зневажливо коротко засміявся; потім, поблажливо посміхаючись, відповів:

- О, Джоу, будь ласка. Ви ж розумієте, скільки я можу заробити за той час, який мені знадобиться, щоб знайти цього хлопця? Ну що ж, я не вибагливий. Слухайте, я скажу вам, що я зроблю: я візьму десять. - Він засунув купюру в кишеню, поводячись з нею так, ніби вона не мала жодної цінності. - Але коли я передам вас пану О'Деніелу, я повинен отримати ще десять. Це справедливо? - Настала пауза. - Гаразд, якщо це несправедливо, забудьте про це.

- Скажіть мені ще дещо, – сказав Джоу. – Які шанси, що цей чувак влаштує мене працювати сьогодні вночі?

– Шанси? Це не має нічого спільного з шансами. Ви будете працювати сьогодні вночі. Це факт. Ось і все. Крапка. Ви просто не розумієте Нью Йорка, Джоу. Ви не врубаєтєся в ситуацію, в якій ми опинилися. Ви знаєте таке висловлювання: «ринок продавця»?

Джоу хитнув головою.

- Це означає, що попит значно перевищує пропозицію. Розумієте?

Джоу насупився.

- Ну, скажу так: жінок більше, ніж жеребців, тому ви зможете мати стільки роботи, скільки забажаєте.

Джоу одразу ж схопився на ноги.


РОЗДІЛ 7


Йдучи по Бродвею у напрямку площі Таймс, Джоу помітив, що нога Рітсо добре слугувала йому на відкритій ділянці. Він захоплював поглядом певну ціль — скажімо, наступний ріг — а потім рушав уперед, відразу ж впадаючи в якийсь ритм божевільного колеса, що котив його до мети з такою шаленою швидкістю, що виникало питання, чи зможе він зупинитися на світлофорі.

На 42-й вулиці Рітсо сказав:

- Спочатку спробуємо в його готелі. Якщо нам пощастить, я маю на увазі, якщо нам фантастично пощастить, ми знайдемо його в його номері. Ходімо.

Вони пробиралися крізь натовп людей, шкіра яких, здавалося, ніколи не бачила справжнього сонця, а лише це перевернуте догори дригом денне світло неону та електрики, світло, яке проникало крізь перший шар шкіри, навіть косметику, висвітлюючи лише неспокійні кольори під поверхнею: втомлений синій, хворий зелений, наркотичний сірий, безсонний білий, мертвий фіолетовий.

- Не те, щоб він там був, — пробурмотів Рітсо. — Я думаю, що мені доведеться тягати цю ногу по всіх барах на Західних Сорокових вулицях, і, чесно кажучи, я не знаю, навіщо я це роблю, мені не так вже й потрібні бакси.

Коли вони увійшли до вестибюлю готелю «Таймс Сквер Пеліс», Джоу вигукнув:

- Лайй-но, чоловіче, я тут живу!

Рітсо змусив себе зупинитися. Він уважно подивився на Джоу.

- Ви тут живете? — запитав він високим голосочком.

Джоу кивнув.

- Так.

- Е-е. Ви знаєте ще когось, хто тут живе? Можливо?

- Не думаю. Я тільки сьогодні заселився.

- Ви впевнені?

- Бляха, так, я впевнений.

- Ну, хто б міг подумати. - Рітсо посміхнувся. - Збіг, ха?

Він зняв слухавку внутрішнього телефону.

- Пана О'Деніела, будь ласка. Я хочу поговорити з паном О'Деніелом.

Під час паузи він підморгнув Джоу, показавши йому коло, утворене вказівним і великим пальцями.

- Пан О'Деніел? Як справи, сер? Це Енріко Рітсо... О, але я пам'ятаю вас. Так, сер... Так, сер, багато разів, це було незабутньо... Пане О'Деніел, у мене тут є молодий чоловік, дуже хороший молодий ковбой. І він, е-е, він готовий, е-е... ну, чесно кажучи, сер, він щойно приїхав із Заходу і йому потрібна ваша допомога — дуже потрібна... Як ви гадаєте, ви могли б щось для нього влаштувати сьогодні вночі? Я ніколи не бачив нікого такого... Я хотів сказати, він дуже хоче, дуже хоче почати... О, це чудово... Так, сер, якщо ви могли б, я...

Він прикрив долонею мікрофон і зашепотів до Джоу:

- Він просто помирає так хоче, щоб ви почали працювати сьогодні вночі. Мабуть, у нього купа замовлень, а нікого послати. Ви впевнені, що хочете це зробити?

Джоу кивнув настільки енергійно, що в цьому жесті задіялась вся верхня частина його тіла.

У телефон Рітсо промовив:

- Так, сер, три сімнадцять. Дякую, сер, дуже вам дякую.

Рітсо повісив слухавку.

- Він уже дуже радіє зустрічі з вами.

- Щ-щ-що мені робити? Просто піднятися нагору?

- Кімната три сімнадцять. Давайте подивимося, як ви виглядаєте. - Рітсо відступив на крок, оцінюючи Джоу з голови до ніг. - Чудово, виглядаєте ви чудово. Тепер я повинен отримати ті інші десять. Правильно?

- Послухайте, друже. - Джоу вручив Рітсо десятидоларову купюру, а потім схопив його за руку обома руками, однією за зап'ястя, іншою за лікоть. - Хочу, щоб ви знали, я ціную це, і, крім того, коли все владнається, я не забуду про вас. Можете поставити на це останній долар, я серйозно.

- Нє, ви мені нічого не винні. Слухайте, я вже радий, що зміг допомогти.

Одним різким рухом пальця гроші зникли в бічній кишені Рітсо.

- Ні, ні, - наполіг Джоу. - Я хочу знати, де я можу вас знайти. Бо, чорт забирай, я хочу все з вами владнати. То яка ваша адреса?

- Та припиніть, добре?

- Мені потрібна ваша адреса, - наполягав Джоу.

- Гаразд, я в готелі «Шеррі-Незерленд», тепер піднімайте свою дупу туди. Він чекає!

Джоу відпустив руку Рітсо. Він заплющив очі, притиснув до скронь вказівні пальці і забурмотів:

- Черрі Неверлін, Черрі Неверлін, Черрі Неверлін. Я зрозумів!

Коли він розплющив очі, то побачив, як Рітсо проходить крізь скляні двері і зі своєю звичайною карколомною швидкістю мчить до вулиці.

Джоу скористався дзеркалом біля дверей ліфта. Побачивши, що він дещо блідий, він нахилився, опустивши голову і руки до підлоги, сподіваючись додати трохи кольору своєму обличчю. Потім він причесав волосся, заправив сорочку, покрутив манжети, кілька разів впевнено стукнув чоботами по плитці, посміхнувся собі і зайшов у ліфт.


* * *

У ту ж хвилину як відчинилися двері, Джоу почав відчувати себе маленькою дитиною. Адже чоловік у кімнаті 317 був явно чиїмось батьком; він був у віці батька, старий, але не дуже старий, і був одягнений у вишуканий, але дешевий, зношений халат, який виглядав як подарунок на День батька, отриманий багато років тому.

Пан О'Деніел був огрядним, а великі обвислі мішки під очима були характерні для людини, яка сидить на дієті або нещодавно хворіла. Найбільш вражаючою рисою його обличчя були очі. З темними мішками під ними і важкими бровами над ними, вони були блідо-блакитного кольору, як у старого морського капітана, напівсліпого від споглядання обрію. Стоячи там у халаті, з ледь розтуленими губами і дивлячись на Джоу пильним поглядом, він міг би бути навіть тим, хто вижив після корабельної аварії, який ще не дізнався про долю своїх дітей: «Чи вони живі?» – запитували його очі. – «Ви бува не один із них?»

Джоу повів себе так, ніби намагався відповісти на таке запитання, коли промовив:

- Як поживаєте, сер, мене звати Джоу Бак.

Пан О'Деніел кивнув головою. Він повторив ім'я Джоу і знову кивнув. Його очі говорили: «Це безбожний час для повернення додому, але слава Богу, ви живі». Вголос же він сказав:

- Джоу Бак.

Джоу відчув, що його оцінюють, і спробував вичавити на своєму обличчі якомога більше вартісного.

- Мені сказали, що ви ковбой, це правда?

- Ні, сер. - Джоу здивував сам себе, сказавши правду. Потім, якимось чином натхнений проявити трохи гумору, додав: - Я не ковбой, але я першокласний йобарь.

Це не викликало очікуваної реакції. Пан О'Деніел був явно приголомшений.

- Сину, — його голос став твердим. - Немає причин використовувати такі вирази. А тепер заходьте сюди.

Джоу відразу відчув похмурість кімнати, помітив брудно-зелені стіни, єдине вікно, що виходило на задушливий вентиляційний канал, звідки доносився запах вогкості і чогось мертвого на дні.

Він навіть подумати не міг, що пан О'Деніел залишається в такій кімнаті через бідність: безсумнівно, у нього були якісь підступні мотиви, пов'язані з його професією.

- Але з іншого боку, — сказав батько-образний чоловік, сидячи на краю ліжка, — чому б і ні? Мені здається, ви в настрої для відвертої розмови. Саме тому ви і піднялися сюди, якщо я не помиляюся.

Джоу відповів:

- Так, сер.

Він відчував, що лише наполовину зрозумів, до чого хилить пан О'Деніел, але, зважаючи на ту першу помилку, здавалося важливим виглядати розумним і приємним.

- Ви... е-е... - Пан О'Деніел все ще оцінював його. - Ви трохи відрізняєтеся від більшості хлопців, які до мене приходять. Більшість з них виглядають, ну, стурбованими, розгубленими. А ви, я б сказав, точно знаєте, чого ви хочете.

У голосі чоловіка було щось старомодне — видовжені голосні, як у оратора з річкового судна, переконливість знахаря, — але в основному він звучав як проста людина з Чіллікоті* чи якогось іншого подібного містечка.

- Будьте впевнені, так і є, сер.

- Ну, я впевнений, що у вас є одна спільна риса з тими іншими хлопцями: я впевнений, що ви самотній! - Пан О'Деніел здавався майже розлюченим. - Я правий? Ви самотній, чи не так?

- Ну, я, е-е... - Джоу тягнув час. Він не зовсім розумів, чого від нього очікують. - Не дуже. Тобто, знаєте, трохи.

- Ось! Я ж знав це, чи не так? Це завжди виправдання: «Я самотній». - Він заговорив, перекривляючи скиглія. - «Я самотній, тому я п'яниця. Я самотній, тому я наркоман. Я самотній, тому я злодій, розпусник, сутенер». Гівно! Я кажу, гівно! Я все це вже чув. І завжди все зводиться до самотності, «я був самотній!» Ну, мені це набридло, набридло до смерті!

Раптом Джоу відчув, що зрозумів ситуацію: цей чоловік, безсумнівно, був великим сутенером, як і обіцяв Рітсо, але він також був трохи божевільним. Джоу шкодував, що його не попередили заздалегідь.

- Тепер Заповіді Блаженства дуже ясні, — сказав пан О'Деніел, дивлячись на стелю і починаючи цитувати: «Блаженні вбогі духом, бо їхнє є Царство Небесне. Блаженні ті, хто плачуть...» *

Цікаво, подумав Джоу, чи не оцінив би він, якби я сказав щось, що повернуло б його думки до справ, бідолашний старий...

- «...Блаженні ті, кого переслідують за праведність, бо їхнє є Царство Небесне». Ось! — мовив пан О'Деніел, продовжуючи, як людина, яка вже довела свою правоту і тепер може дозволити собі великодушність: - Ви чули там щось про самотніх? Хоча б одне слово? О, ви чули про бідних духом, лагідних, милосердних, і ви чули про тих, хто прагне справедливості. Звичайно, чули. Але. - Він нахилився вперед на краю ліжка, лікті поклавши на коліна, пальці сплівши в напруженому клубочку товстих Х, очі палали від безладдя, дивлячись на Джоу. - Ви не чули муркотіння, жодного мурррррр! Про самотність. І знаєте чому? Бо для самотніх немає Блаженства. У Писанні не сказано, що вони благословенні. Жодного разу!

Пан О'Деніел, здавалося, знову розлютився:

- Самотність — це те, що ви приймаєте! Ви приймаєте її! Чуєте мене, чорт забирай, я кажу, що ви приймаєте її, ви приймаєте її!

Він випростався і обійняв себе обома руками, наче його раптово охопив холод. Надійшла звістка про тих дітей, які зазнали корабельної аварії: всі потонули.

- Вони роблять те, вони роблять се, вони роблять інше, вони живуть життям Райлі,* вони роблять все, що заманеться, вони слідують кожній своїй примсі і думають, що все добре, добре, добре, о, просто добре — тому що вони були самотні! Гм-мм. Гм-мм. Гм-мм. Це зовсім не добре.

Його голос раптом став втомленим: промова закінчилася. Підвівшись з ліжка, він почав ходити по кімнаті, швидко і тихо промовляючи:

- Прочитайте Матфія п'яту, все є в Матфія п'ятій. Шоста теж не зашкодить, прочитайте Матфія шосту, а тепер давайте перейдемо до справи. Ковбою, еге ж?

Радий повернутися до справи, Джоу відповів:

- Так, сер, я ковбой.

- Ну, нам потрібні ковбої, нам потрібні всі, кого ми можемо знайти. - Пан О'Деніел знову оглянув його, а потім кивнув. - Такий симпатичний хлопець, як ви, молодий, сильний, презентабельний, немає меж тому, що ви можете зробити на цій роботі.

Джоу відчув полегшення і вдячність за те, що його прийняли. Він розплився в усмішці і почав розслаблятися в присутності цієї божевільної, по-батьківськи важливої людини.

- Сину, ви знаєте, що, на мою думку, нам слід зробити?

- Що б це не було, — заявив Джоу, — я готовий.

- Так, я вірю, що ви такий. - Важка рука лягла на плече Джоу, і в нього вп'ялася пара блакитних, вологих, доброзичливих, допитливих, запитуючих очей. - Знаєте, у мене є передчуття, Джоу Бак. Просто передчуття: але я думаю, що вам буде легше, ніж більшості.

- У мене таке саме передчуття, сер. - Джоу кивнув і посміхнувся ще більше. - Я думаю, це буде як гроші з дому.

- «Гроші з дому». - Пан О'Деніел, вражений цим висловом, повторював його знову і знову. Він витріщався на Джоу, ніби відкрив для себе великого поета. - Ось бачите? Це ще одна частина вашої сили, вашої міці. Ви висловлюєтеся дуже простою мовою, яку може зрозуміти звичайна людина. Сину, попереджаю вас, я буду вас використовувати! Я змушу вас працювати до знемоги! Ви готові до важкої, важкої роботи?

Джоу стиснув кулак і підняв його вгору. Потім він підкинув руки вгору в жесті, ніби кажучи: «Що ще я можу вам сказати?».

Тепер пан О'Деніел теж посміхався.

- Ви чудовий хлопець, — сказав він. — І я думаю, що ми з вами чудово проведемо час, чорт забирай! Це не має бути безрадісно, знаєте, зовсім не обов'язково. А тепер! - Він підняв руки, як політик, що чекає на увагу. Потім, майже пошепки, додав:

- Чому б нам не стати на коліна? Як вам така ідея?

Настала мить, коли ніхто не промовив ні слова, не було зроблено жодного руху, жодного подиху. Джоу тепер знав те, що почав розуміти в той момент, коли йому відчинили двері кімнати.

Це усвідомлення було схоже на щось хворобливо-зелене, що повільно, безповоротно просочувалося в його кров, занадто смертельне, щоб визнати його. І тепер, хоча він знав — і знав напевно — все ще було занадто рано вдавати ніби він знає.

Тому, після цієї довгої миті, він спитав:

- Опуститися — де?

Його губи стали сухими, голос тихим і слабким.

Пан О'Деніел відповів:

- Прямо тут. Чому ні? Це ж церква, чи не так? Кожен квадратний дюйм нашої землі — це церква. Я молився в салунах, я молився на вулицях. Я не соромлюся молитися де завгодно. Хочете знати щось?

- Що, сер?

- Я молився у вбиральні! Йому байдуже, де. Він хоче, щоб я молився!

Джоу кивнув і, не знаючи, що ще робити, вирішив стати на коліна і помолитися. Але він не міг зосередитися.


РОЗДІЛ 8


Він подумки переглянув шахрайство, яке мало місце. Йому це здалося неймовірним, тож він переглянув все ще раз, а потім і втретє. Тоді він почув слова пана О'Деніела про прийняття Ісуса у своє серце, і раптом усвідомив реальність того, що сталося.

Він мовчки підвівся і вибіг з кімнати, рішуче налаштований виправити ситуацію. Він навіть не озирнувся, коли пан О'Деніел гукнув йому услід у коридорі:

- Хлопче? Хлопче? Не бійтеся, не бійтеся, хлопче!

Він не став чекати ліфта, а побіг сходами, перестрибуючи через дві сходинки, вибіг на 42-гу вулицю, добіг до Шостого проспекту і повернувся назад на Восьмий, розуміючи, навіть під час пошуків, що шанси знайти Рітсо були непереборні. Навіть коли він намагався згадати назву готелю Рітсо, він розумів, що це марно. Джоу вже не хотів повернути свої двадцять доларів; тепер він хотів помститися, щоб не відчувати себе таким дурнем. Стоячи на площі Таймс і дивлячись на Бродвей у бік площі Отця Даффі, він уявив собі таку фантазію:

Гротескна маленька постать викочується з-за рогу і прослизає у двері сигарного магазину. Джоу перебігає вулицю і затримує його там. Рітсо не виявляє жодного каяття, натомість він глумливо посміхається до чоловіка, якого він обдурив. Джоу дістає ніж і приставляє його до горла Рітсо, маючи намір виконати акуратну, смертельну операцію поздовжнього розрізу. Але навіть у фантазії він не може пробити ножем шкіру хлопця. Він кидає ніж і задушує Рітсо голими руками. Вбивство привертає увагу натовпу, приїжджає поліція і...

На цьому фантазія закінчилася: Джоу побачив свою фотографію на першій шпальті газети. Він зупинився, моргнув очима і подивився на неї ще раз. Він не уявляв собі газету, вона була така ж реальна, як і його власні чоботи, а поруч знаходився власник маленького зеленого кіоску зі стосами газет. На першій шпальті одного з таблоїдів була фотографія молодого чоловіка, якого вели двоє поліцейських. Джоу подумав: «Це не можу бути я, я нікого не вбивав!»

Але фотографія була.

Він купив примірник газети і поспішив з ним до піцерії. Розглядаючи фотографію при її освітленні, він виявив, що молодий чоловік, хоча зовні і був досить схожий на нього, щоби зійти за його двійника, насправді був кимось іншим: масовим вбивцею із Західної Вірджинії, який застрелив одинадцятьох членів власної родини з дробовика під час сварки через губну гармошку.

Джоу був дуже вражений тим, що побачив своє власне зображення, яке поліція забирала з собою в такому офіційному документі, як газета. Він вийшов з ресторану в пошуках дзеркала і знайшов його на фасаді будівлі.

- Я нікого не вбивав, — сказав він до нього. - І нікого не вбиватиму.

Він серйозно похитав головою, дивлячись на своє відображення в дзеркалі, а потім відійшов від нього, чуючи клацання власних підборів: тепер це був віддалений звук, який не мав для нього особливого значення.

За кілька хвилин, у своїй кімнаті, він дивився в інше дзеркало, яке висіло над бюро, і вивчав своє обличчя, ніби щойно вперше зустрівся із ним.

Він не та людина, хто вбиває людей, подумав він. Але в його очах було питання. Він побачив це питання, але подумав: «Ні, сер, навіть щурів. Навіть Ретсо. Так його називали ті підрили, Ретсо. Ретсо Рітсо. Під три чорти Ретсо Рітсо». Тієї ночі він заснув, не вимкнувши світло.


* * *

Наступного ранку Джоу кілька разів прокидався, відклавши остаточне пробудження до полудня. Навіть тоді він деякий час лежав, імітуючи сон, не в змозі обдурити себе, думаючи, що він був справжній.

Але того дня і протягом наступних кількох днів він насолоджувався своєрідним сомнамбулізмом: ходив, розмовляв і виконував усі звичайні функції істоти — чухався, їв, ходив до ванної кімнати тощо, практично не використовуючи свою голову. Він знав, що його гроші закінчуються з такою швидкістю, що справа ставала нагальною, але він зовсім не відчував терміновості, навіть наприкінці наступного тижня, коли отримав від управляючого готелю спеціальну записку щодо свого рахунку.

Вночі в ліжку він мріяв про всілякі небезпеки, які тільки можна було уявити: він був пасажиром автомобілів, шалено летівших, об'єктом жахливих переслідувань, мешканцем високих, небезпечних місць, виснаженим плавцем у безкрайніх океанах. Але в години неспання він ходив у цьому заціпенінні, ізольований від своєї ситуації шарами і шарами не пов'язаних між собою думок, фантазій і дрібних заклопотаностей.

Він нескінченно блукав по бічних вулицях Бродвею, нахиливши голову до маленького транзисторного радіоприймача, який тримав на плечі, відчуваючи себе в якійсь крихкій безпеці завдяки участі в невидимих світах радіомовлення. Найбільше йому подобалися розмовні радіостанції, і він часто вступав у розмову.

- Ви хочете сказати мені, — одного дня він почув запитання людини невизначеної статі з дуже закладеним носом, — що все просто падало з усього?

- Ні, ні, ні! — відповів роздратований, пихатий старий, — не все падало з усього. Це був би синдром землетрусу! Я говорю про полтергейсти, полтергейсти!

- Розумієте, про що я говорю, дженульмен? — сказав Джоу Бак. - Я кажу, лайй-но! І я тут бос.

Клац. Він перемкнув станцію.

- Ось так, ось так, - пролунав співучий, тонкий, старечий голос, - наступного разу, коли ви відчуєте ревматизм, ішіас або будь-які інші симптоми старості, не скаржтеся. Просто згадайте про всіх тих, хто не має привілею старіти в цьому чудовому світі».

- Ну! — сказав чоловік солодким голосом, — це ж чудовий рецепт для кращого життя! Що скажете, друзі, чи це досить до біса добре для прабабусі?

- О так, бляха, так», — сказав Джоу, промовляючи крізь оплески, — але не йдіть, бабусю, я хочу, щоб ви відповіли мені ще на одне питання. Я чув чутки про вас і цікаво, чи це правда: ви дійсно можете прийняти це стоячи, люба? Це правда? Ну, я б сказав, що це дуже добре для прабабусі, так-сер-чорт забирай-саме-так-боб.*

І так далі.

Одного дня у «Райкера» на його бежеву шкіряну куртку пролилася крапля кетчупу, залишивши потворну пляму. Джоу почав розробляти певні способи стояння та ходьби, які б приховували цей недолік у його зовнішньому вигляді. Потім він придумав ідею дістати ще трохи кетчупу і намалювати на плямі щось, що виглядало б як навмисний малюнок. Він встиг вкрасти трохи кетчупу і занести його в чоловічу вбиральню кафетерію, але не зміг визначитися з малюнком. Ця нерішучість зайняла більшу частину дня. Це було типовим прикладом того паралічу, в який впав його розум.


* * *

Одного вечора на початку вересня сталося дещо, яке викликало у нього сильне занепокоєння: він повернувся до готелю і виявив, що він залишився поза межами його замкненої кімнати.

- О, ми зберігаємо ваші речі в підвалі, де вони в безпеці, — відповів портьє на запитання Джоу про його чорно-білу валізу з кінської шкіри. - А коли ви оплатите рахунок, ми віддамо їх вам.

Джоу спробував домовитися з чоловіком, навіть запропонував йому всі свої речі, аби тільки залишити собі валізу і пакет листів, які Саллі написала йому в армію.

- О ні, – відказав йому чоловік, – ми зберігаємо все, так, ми зберігаємо все, так ми робимо.

Тепер Джоу мав тривожну проблему – знайти місце для ночівлі. Але це було не найгірше. Вони залишили собі його валізу з кінської шкіри.

Він зайшов у підземну аркаду під площею Таймс, де на торгових автоматах було багато дзеркал. Він мусив подивитися на своє обличчя, щоб з'ясувати, чи цей новий поворот подій був реальним, чи вигаданим. Один погляд дав йому відповідь на це питання.

- Гаразд, ковбою, — сказав він здивованому молодику у дзеркалі. - Досить цього лайй-на. Ви знаєте, що вам треба робити?

Він кивнув сам собі.

- Але чи мушу я це робити?

- Хочете свою валізу?

Він знову кивнув головою.

- Тоді йдіть і зробіть це.


РОЗДІЛ 9


Всі вуличні хлопці на розі Восьмого проспекту і 42-ї вулиці* часто привертали до себе увагу. Каверза була не в цьому. Каверза полягала в тому, щоб налаштувати свій розум, а отже, і всю свою поведінку, фізичні рухи, погляд тощо, на такий рівень зацікавленості-незацікавленості, який змушував би їх підійти і заговорити з вами: дати їм сміливість, але не змусити їх втратити інтерес. У цей момент на сцену вступала інша навичка: що сказати, чого не говорити, коли укладати угоду, а коли чекати на більше.

Джоу був недосвідчений у цих мистецтвах і не мав до них особливого хисту. Крім того, він не міг повністю зосередитися на цій справі: його охопив смуток від того, що він робив, відчуття того, що ця ніч була лише першою фазою, важке, паралізуюче усвідомлення, що в цьому починанні успіх був у певному сенсі навіть гіршим за невдачу. Але ж треба було викупити валізу.

Стоячи там, спершись на вікно аптеки, він намагався по-новому поглянути на валізу і листи, намагався бачити їх як предмети, що не мають цінності. З листами йому це вдалося. Він і так знав їх напам'ять і вже давно вичерпав з них усю їхню цінність; після стількох разів їх читання і відчування, вони насправді стали досить мертвими для нього.

Але валіза була іншою справою. Вона стала ціннішою за викуп короля в той момент, коли готель замкнув за нею двері. Він намагався зрозуміти, чому він так піклується про неї. У думках він відкрив її і заглянув всередину, і хоча там не було нічого, крім темряви, саме це надавало їй неоціненної цінності, темряви якоїсь особливої якості, солодкої, теплої і невловимої. Мабуть, найбільше з усього, валіза була для нього місцем, де можна було перебувати: він постійно прослизав у неї у своїх думках і закривав кришку над собою. Поступово йому почало здаватися, що він розпізнає в ній певні запахи: спочатку запах конячої шкіри, потім гною і всіх запахів ранчо з тих неділь у дитинстві, шоколадних цукерок, жувального тютюну, Ріо Гранде, гаманця Саллі Бак, чийогось «Форда» 36 року. Неможливо було сказати, як ця валіза, куплена у Х'юстоні кілька місяців тому, змогла увібрати в себе всю цю солодкість і цінність, але це сталося. І тому не було нічого важливішого у світі, ніж знову отримати її в свої руки.


* * *

За дві з половиною години очікування Джоу розмовляв лише з двома потенційними клієнтами. Він розповів їм про свою валізу, і це, здається, викликало у них певну тривогу, через яку вони втратили інтерес. Або, можливо, двадцять сім доларів — сума, яку, за словами працівників готелю, він їм заборгував — була занадто великою запрошуваною сумою.

До того часу, як він поговорив з третьою особою, огрядним очкариком, переляканим студентом коледжу, якому на вигляд було не більше сімнадцяти років, Джоу вже був готовий погодитися на компромісну суму, але студент здивував його, запропонувавши всю суму. Джоу відчув одночасно огиду та полегшення від того, що нарешті дійшов певної домовленості. Навчившись до цього часу підозрілості, він запитав:

- Де такий хлопець, як ви, взяв такі гроші?

- У моєї матері, — пролунала відповідь.

Потім протягом чверті години цей юнак зі своїми підручниками вів високого ковбоя вулицями Пекельної Кухні,* де, за його словами, він знав одне місце. На бічній вулиці за Десятим проспектом студент повернув і увійшов у багатоквартирний будинок.

Нижні коридори так жахливо смерділи, що можна було подумати, ніби за кожними зачиненими дверима старі божевільні жінки варили котячу сечу. Але коли вони піднялися на п'ятий поверх, а потім на шостий і, нарешті, на сам дах, весь цей сморід поступово замінився чистим повітрям, м'яким і вереснево-солодким. І тут, на даху, в, мабуть, найпрекраснішу ніч року, під гарним бурштиновим світлом повного місяця, відбувалася термінова і сумна робота, а Джоу Бак стояв і чекав, намагаючись зосередитися на інших справах. А потім високий, товстий хлопець блював йому під ноги, а ковбой тримав його голову.

Джоу промовив: - Мені дуже шкода, хлопче, я нічого не можу вдіяти, якщо вам від цього погано. Ви повинні віддати мені ті гроші, як ми домовлялися.

А хлопець відповів: - У мене їх немає, я збрехав, що ви зі мною зробите?

Джоу суворо подивився на нього, стримуючи бажання вдарити його по обличчю.

- Вивертайте кишені, — наказав він.

Хлопець вивернув кишені, підкоряючись з якимось шаленим завзяттям, яке, очевидно, приносило йому більше задоволення, ніж попередній вчинок. Але в його кишенях не було нічого цінного: затасканий гаманець з крамниці все-по-десять-центів з фотографіями його родини, брудний носовичок, два жетони метро; ось і все. Але на руці він мав наручний годинник.

- Скільки ця річ коштує?

Джоу вказав на годинник.

Це питання викликало у хлопця паніку. Він почав скиглити.

- Я не можу повернутися додому без годинника, його мені подарувала моя мати, вона подарувала його мені за конфірмацію. Вона помре, вона просто помре, і вона вб'є мене! - Він впав на коліна. - Будь ласка, не годинник, будь ласка! Візьміть мої книги, візьміть мої книги.

Джоу пішов, і навіть на сходах він чув, як хлопчик повторював, що йому «дуже шкода, дуже-дуже шкода, дійсно шкода, чесне слово».

Джоу повірив йому.


* * *

Він довго йшов без певної мети, сподіваючись знайти місце, де не було б інших людей, що в Нью Йорку не так вже й просто — хіба що ви маєте гроші, щоб за це заплатити.

Врешті-решт він попрямував на захід, згадавши, що десь там є річка, яка з'єднується з іншими річками та водними шляхами, можливо, навіть зі старою Ріо Гранде. Він подумав, що міг би сісти на її березі і бовтати ногами над водою. Але коли він дійшов до найзахіднішої точки, стало зрозуміло, що річка заблокована будівлями пароплавних компаній: до води не можна було дістатися. Тож він пішов на південь під Вест-Сайдським Шосе, і незабаром натрапив на парковку, майже заповнену великими вантажівками з причепами. Він зайшов у цей лабіринт вантажівок і, знайшовши одну з відкритим заднім бортом, піднявся на неї і сів, звісивши ноги за край, уявляючи, як вона рухається. Потім він вирішив лягти і подивитися на небо. Через деякий час він зняв чоботи і понюхав їх: вони почали неприємно пахнути. Джоу зрозумів, що найближчим часом не зможе належним чином доглядати за своїми чоботами.

І поки він думав про такі речі, як стан своїх ніг і колір неба, і по пустому розмірковував, наскільки брудна підлога вантажівки, його охопило надто важливе усвідомлення, щоб його визнати: він був ніким, людиною без часу, без місця і без цінності для будь-кого. Це усвідомлення, надто жахливе, щоб його можна було прийняти, знайшло інші куточки і щілини його буття, щоб в них вписатися, і поки це відбувалося, Джоу продовжував свої роздуми, задаючись питанням, наприклад, чи хтось коли-небудь рахував зірки або розглядав можливість, що вони зроблені з чистого срібла, щоб пояснити це мерехтіння; мерехтливе срібло; і хто ж були ті три срібноволосі жінки, ті давні блондинки з його дитинства до Саллі Бак: чи були вони просто повіями у переповненому будинку, чи ким вони були?

Маленький радіоприймач, що лежав на його грудях і злегка гойдався з кожним та-бум та-бум його серця, раптом привернув його увагу. Слава Богу, вони не забрали його радіо, подумав він, ці сучі діти не забрали його, ні-сер-чорт забирай-ні-боб. Але, відчуваючи необхідність економити батарейку, він не міг його увімкнути. Однак він понюхав шкіряний чохол навколо нього, а потім схрестив над ним руки.

На деякий час, лежачи там і дивлячись на зірки та на місяць, він втратив відчуття реальності. Він був повністю бадьорий, але йому здавалося, ніби він просто снить про себе і цю вантажівку.

Вантажівка не була цілком реальною, це могло бути будь-яке віддалене місце опівночі, печера на темній стороні невідомого супутника, а він, лежачи в ній, був безіменним і зовсім не людиною, а лише якоюсь елементарною істотою, яка не мала жодного стосунку ні до чого.

Жовта небесна куля у космосі здавалася Землею, тож сцена, яку він бачив зараз, нагадувала ту, що була в його старому сні, сні про всіх людей, які марширували по колу навколо світу.

Але в одному відношенні вона відрізнялася: ніде взагалі не було видно жодної людини.


РОЗДІЛ 10


Зовсім не маючи розуміння про те, куди він може прямувати, Джоу Бак просто блукав все глибше і глибше у вересень.

Незабаром постане питання холодної погоди, а ще раніше — питання закінчення грошей. Тим часом йому було досить тепло, а що стосується грошей, то він роздавав собі потроху ті сім доларів, що залишилися, обережний, як вдова, дозволяючи собі лише необхідне і відмовляючи собі в багатьох речах. Він навчився дешево харчуватися: в «Автоматі» за двадцять центів можна було купити печену квасолю або макарони з сиром, в «А & П» за чверть долара можна було набити кишені родзинками і морквою, на Дев'ятому проспекті можна було вкрасти яблука, а також сливи і персики, а єврейські пекарі зовсім не ревнували до своїх цибулевих булочок і рогаликів. Спочатку Джоу схуд лише на кілька фунтів і залишався достатньо здоровим. Але під шкірою навколо очей почали з'являтися синяки, а очі здавалися глибшими; це було наслідком поганого сну в незручних місцях, вантажівках або кінотеатрах, або на лавках на залізничному вокзалі Пенсильванія, або на автовокзалі Портового Управління. Тепер його обличчя мало вираз майже святої печалі. Він уникав дивитися на себе в дзеркало: такий вигляд здавався йому ознакою ганебної поразки. Але він, як і раніше, ретельно доглядав за собою і тримав себе ще чистішим, ніж раніше. Носячи мило та розібрану бритву в кишені, а зубну щітку в шкарпетці, він користувався громадськими вбиральнями кафетеріїв та салунів. Він також регулярно мив свої інтимні частини тіла і майже щодня знаходив можливість зняти черевики і занурити ноги в умивальник. Коли інші чоловіки випадково бачили, у який спосіб він користується вбиральнею, Джоу зносив свій сором, ще більше зосереджуючись на необхідності бути чистим. Бо якимось чином він почав бачити своє виживання в милі та воді.

Загалом, він був зайнятий, як циган. Здавалося, що він марнує багато часу — тиняючись, скажімо, по крамниці все-за-десять-центів, милуючись горами чистих шкарпеток і розмірковуючи над тим, чи не вкрасти пару, або спираючись на стовп перукарні,* зважуючи необхідність стрижки проти інших можливих витрат. Але майже завжди він був зайнятий якимось дрібним заняттям, яке ставало для нього важливим.

Думки про те, щоби влаштуватися на роботу відвідували його голову, але, не маючи нічого спільного з господарем, вони швидко зникали, не залишивши по собі дуже сприятливого враження. І все ж Джоу цікавився роботою, можливо, навіть відчував до неї своєрідну тягу. Під час прогулянок єдине, що завжди привертало його увагу, — це видовище інших людей за роботою. Він спостерігав за приготуванням піци у вітрині на Бродвеї, ніби це була якась складна форма розваги, значення якої він не міг до кінця осягнути. Чому людина працює? Заради грошей. На що вона їх витрачає? На оренду, їжу, сім'ю. Все було так просто, як тільки могло бути. І тому ще більш незрозуміло. Адже насправді розум Джоу потрапив у такий стан роздумів, в якому всі звичні поняття втрачали сенс. Завжди, поза відповідями, які він міг дати сам соб, здавалося, що в якомусь куточку його розуму ховається інша, більш важлива відповідь. І ця відповідь, якщо вона коли-небудь з'явиться, виявиться світлом, яке зробить до того ж і все інше справді вартісним.


* * *

Однієї дощової ночі — яка виявилася його останньою ніччю самотності — Джоу дозволив собі витратити шістдесят п'ять центів на місце для ночівлі: кінотеатр на 42-й вулиці. Там показували науково-фантастичний фільм, в якому деякі люди з Землі опинилися на далекій планеті під контролем Голосу. Голос, що лунав з нізвідки. Цей фільм показували знову і знову протягом ночі, а сновиддя Джоу завжди ідеально відповідали дії на екрані.

Наприклад, через певні проміжки часу Голос вигукував: «Землянин! Землянин!», і Джоу завжди прокидався, наче б це його кликали «Джоу Бак! Джоу Бак!» Коли він виспався, він залишився, щоб побачити, кому належить Голос, наполовину сподіваючись, що його особистість може прояснити йому щось інше. Але, звичайно, виявилося, що це була лише якась дивна машина, яку зібрали, щоб показати в кіно.

І того дня, під час своїх мандрів, він отримав дивне і приємне нове уявлення про те, як люди, навіть він сам, були пов'язані з планетою Земля, як вони походили з неї, були її частиною і були їй властиві, жили за її рахунок і займалися на ній своїми справами, так що коли його увага привертала будь-яка людина, наприклад, стара жінка на вулиці, або дитина, що бігла, або ювелір у вітрині, він бурмотів собі під ніс: «землянин, землянин», і бурмочучи це, він бачив їхні риси, кінцівки, шкіру та волосся завдяки цій дивовижній новій здатності, що розвинулася в нього за ніч.

Одного разу, у цьому ж таки настрої — і зовсім несподівано, оскільки він зовсім не шукав дзеркала — він натрапив на себе. Це сталося на вході в будівлю на Восьмому проспекті. До нього наближалася висока, як опудало, красива людина з великими очима і темним, рішучим поглядом невтомного мисливця. Звичайно, за лічені секунди він зрозумів, що це його власне відображення, але все одно, з якоюсь дивною надією на те, що відбудеться якесь незрозуміле з'єднання, він відчув потребу зупинитися на мить і пошепки окликнути себе: «Землянин! Землянин!». Але це не спрацювало; у ньому не було нічого нового: хай скільки він повторював «землянин», він все одно залишався тим, ким був.

Він дійшов до 42-ї вулиці, і там, перед банком на розі, стояв пан О'Деніел, лаючи групу людей за їхні гріхи самотності.

- Так, я подорожував по всій цій великій країні, — картав він, жестикулюючи правою рукою і тримаючи в лівій американський прапор, — і я побачив найприголомшуючі умови. Я побачив вулиці цієї країни, заповнені самотніми людьми, молодими хлопцями, чоловіками середнього віку, дівчатами і жінками всіх типів, всіх охоплених найпохмурішою самотністю. І я бачив шкільні подвір'я, на яких гралися діти. І мої очі були засліплені тим, що вони побачили. Я побачив в очах цих дітей насіння тих самих жахливих гріхів: самотність була посіяна в них, і якщо це не зупинити, я кажу, якщо це не зупинити, ця країна змусить Содом і Гоморру виглядати як пікнік Недільної школи. Ви мене чуєте? Я кажу: читайте свої Заповіді Блаженства!

Джоу бачив, що пан О'Деніел був добряче заведений і не виявляв жодних ознак втоми. Він пішов далі, почувши ці останні слова:

- Ви — сіль землі, але якщо сіль втратить свій смак, чим її посолити?* Це сказав Ісус. І я кажу: Ісусе! Допоможи нам! Перш ніж самотність забере весь наш смак і нічого не залишиться.

Джоу продовжував йти, і голос вже було не розрізнити від інших вуличних шумів. Потім він обернувся, щоб востаннє поглянути, спостерігаючи, як євангеліст проводить тепер наче німу виставу, і помітив, що оратор насправді не дивився на людей, які зібралися там на тротуарі. Його погляд був спрямований далеко над їхніми головами, ніби готовий передбачити прибуття, яке ще не відбулося. Для Джоу все виглядало так, що чоловік утворював весь цей шум не з тієї причини, яка була очевидна: він, здавалося, кричав і махав прапором так, як це робить заблудла людина, яка намагається повідомити про своє місцезнаходження комусь, хто знаходиться далеко-далеко. Але кому? Якійсь жінці? Дитині? І звідки він міг сподіватися, що вони прийдуть? З Нью Джерсі? З Восьмого проспекту? З Заходу? Або з неба?

Взагалі це було занепокоююче видовище: цей шукач з божевільними очима і схожий на батька, який розмахував руками і чекав на візит з нізвідки. Джоу здригнувся. Він пробурмотів слово «землянин» і знову взявся за свою безцільну циганську справу, прагнучи забути про цю подію.

І того ж таки дня сталося дещо, те, що змінило все його життя: під час прогулянки він зустрів каліку-шахрая Ретсо Рітсо.


РОЗДІЛ 11


Проходячи повз «Нідіка»* на 8-й вулиці в Грініч Віллидж, він побачив пару великих карих очей, які дивилися на нього з-за чашки кави біля вітрини.

Побачивши Джоу, Ретсо швидко заплющив очі і завмер, немов людина, яка молиться про невидимість.

Але Джоу, який три тижні блукав бездомним чужинцем, що за мірками лімбо* було довгим часом, був радий побачити знайоме обличчя. Все його єство завмерло, звикаючи до цього гострого, несподіваного задоволення, і йому знадобилося більше хвилини, щоб згадати, що Ретсо Рітсо був ворогом.

Джоу пішов прямо до дверей і увійшов у заклад.

Коли Джоу поклав руку йому на плече, Ретсо затремтів, ще більше зщулився.

- Не бийте мене, — вимовив він, — я каліка.

- О, я вас не битиму, — промовив Джоу. — Я задушу вас до смерті. - Гнів у його голосі був награним гнівом, бо його радість від зустрічі зі знайомим була настільки сильною, що вона не могла повністю зникнути. - Але спочатку я хочу, щоб ви вивернули кишені. Давайте, почніть з цього.

Ретсо підкорився без скиглення. Перевірка виявила:

64 центи

2 півпачки жувальної гумки «Дентін»

7 розчавлених цигарок «Ролі» з корковими фільтрами*

1 книжечку сірників

2 ломбардні квитки

- Що у вашій шкарпетці? — запитав Джоу, пам’ятаючи, що треба гарчати.

- Ані цента, клянуся Богом. - Ретсо підняв праву руку і швидко поглянув на небо. - Клянуся очима своєї матері.

- Якщо я дізнаюся, що ви щось від мене приховуєте, — сказав Джоу, — я вб'ю вас, негайно і без вагань. - Він посунув вміст кишень через стільницю до Ретсо. - Ось, забирайте це лайй-но, мені воно не потрібне.

- Залиште собі ці шістдесят чотири центи, Джоу. Вперед, вони ваші, я хочу, щоб ви їх взяли.

- Фу, ці п'яти-центовики всі липкі, ви що з ними робили, обслинявили їх? Я не хочу їх чіпати. Покладіть їх назад у кишеню.

На цей момент, не маючи нічого, що можна було б здобути, Джоу відчував, що йому слід взагалі піти від цього брудного маленького щура. Але чомусь він не міг змусити свої ноги рухатися. Він опинився в новій скрутній ситуації: розум підказував йому, що він перебуває в присутності заклятого ворога, але він не відчував жодного бажання помститися. Занадто багато часу на самоті зробило щось дивне з його серцем: це заплутаний і ненадійний орган, який тепер відчував щось схоже на радість.

Ретсо швидко розповідав про ту першу ніч, кажучи: «Клянуся Богом, це так, і я цього не усвідомлював», мабуть, намагаючись викрутитися з шахрайства, яке він скоїв.

Джоу промовив:

- Хочете безкоштовну медичну пораду, заткніть свою кляту пащу про ту ніч, чуєте?

- О'кей, добре, добре, о'кей! — погодився Рітсо. - Інша тема: де ви живете? Ви все ще в готелі?

Це питання змусило Джоу згадати те, чого він уникав уже кілька днів: свою чорно-білу валізу з кінської шкіри, замкнену у кімнаті готелю. Яскравіше за реальність, вона тепер виділялася в його свідомості, тремтячи якоюсь життєвою силою, якої раніше не мала. У цю мить він зрозумів, що ніколи більше її не побачить, і вся та недоречна радість, яку він відчував, побачивши Ретсо Рітсо, раптом перетворилася на біль. Він мусив стиснути зуби, щоб зберегти вираз обличчя, а потім повернувся і поспішив геть із «Нідіка», перетнув Шостий проспект і попрямував до жилої частини міста.

Коли він наближався до 9-ї вулиці, хтось покликав його по імені. Він обернувся і побачив, як Ретсо поспішає до нього, його тіло гротескно котилося з кожним кроком, а рівновага була настільки хиткою, що він, здавалося, ризикував впасти. Джоу хотів побути на самоті, але він знав, що якщо він прискорить крок, цей карлик тільки побіжить ще швидше. У його нинішньому настрої він не мав сил на таке видовище, тому він сповільнив крок.

Коли Ретсо наздогнав його, Джоу сказав:

- Слухайте, нікчемо, тримайтеся від мене подалі. Тепер я серйозно.

- Де ви оселилися, Джоу? У вас є житло?

- Ви почули, що я вам сказав?

- Бо я маю. У мене є житло.

- Я серйозно, Ретсо. Я не просто так кажу. Якщо ви ще раз до мене підійдете, я вам яйця відірву.

- Я вас запрошую, чорт забирай, — відказав Ретсо. — Я справді вас запрошую.

- Ви запрошуєте, лайй-но.

- Я

- Де воно?

- Ходімо, я вам покажу.

Вони почали разом йти вгору по місту. Джоу не погоджувався:

- Я не хочу залишатися з вами. Ви думаєте, я несповна розуму, що залишаюся з вами?

Ретсо не звертав уваги на ці протести.

- Там немає опалення, — пояснив він, — але до того часу, як настане холодна погода, я вже буду у Флориді. Тож що мені до того, правильно?

- Я б мав бути зовсім божевільним, — продовжував Джоу. — Ви продасте мої зуби прямо з моєї голови, поки я спатиму.

- Насправді, у мене також немає ліжок. Але у мене є достатньо ковдр, щоб задушити коня.

- Ось так ви і зробите, еге ж, ви, криве маленьке лайй-но? Задушите мене до смерті? Спробуйте тільки.

- І я не переймаюся відсутністю електрики. До біса її, у мене є свічки. Правильно?

Потроху Джоу почав розуміти умови життя Ретсо.

У Нью Йорку завжди є велика кількість багатоквартирних будинків, які звільняються для подальшого знесення. Сім'ї по черзі виселяються, а коли вони йдуть, власник, велика корпорація, наклеює великий білий хрест на кожне вікно звільненого приміщення. Ретсо жив у таких Х-квартирах — як він їх називав — з тих пір, як у шістнадцять років покинув рідний дім. Потребуючи житла, він ходив вулицями в пошуках будинку, на вікнах якого починали з'являтися ці білі хрести. Іноді йому доводилося зламувати замок, але частіше двері були широко відчинені. Іноді він навіть знаходив, що колишній орендар залишив для нього кілька меблів. Він переносив туди свої скромні пожитки і використовував це місце як свій дім, доки адміністрація не дізнавалася про його присутність або доки останній законний мешканець не виїжджав і не відключали воду.

Його нинішнє житло знаходилося в кварталі, де мешкали переважно пуерториканці, на Західній Двадцятій вулиці. Він привів Джоу туди, піднявся з ним двома прольотами до порожнього поверху і провів коридором до маленької квартири на тильному боці будинку.

Пізнє післяобіднє сонце все ще освітлювало кімнату, і Джоу зауважив, що це місце є більш затишним, ніж будь-яке інше, в якому він спав протягом останніх тижнів. Єдиними меблями Ретсо були стіл і стілець, але він мав достатньо ковдр, щоб забезпечити ними цілий гуртожиток. Погляд Джоу привернув товстий стос ковдр в одному кутку біля вікна: всі можливі види ковдр, пухові ковдри, стьобані ковдри, армійські ковдри, індіанські ковдри, всі акуратно розкладені на підлозі, утворюючи м'яке ліжко.

Ретсо прагнув продемонструвати переваги свого становища. Він запропонував Джоу сісти на стілець, а потім взявся за роботу, поставивши каструлю з водою на якусь консервовану спеку,* щоб заварити для свого гостя розмелену каву. Джоу попрямував до стільця, але пройшов повз нього і впав на ліжко з ковдрами. Він почав бурмотіти щось про те, як це важко, але не встиг закінчити речення, як занурився в глибокий сон без сновидінь.


* * *

Кілька годин по тому він прокинувся розгубленим. Він розумів, що лежить обличчям до стіни в дивній, майже темній кімнаті, де полум'я свічки кидало дивні тіні на стіни і стелю. Але де? Він повільно повернувся і виявив, що лежить на імпровізованому ліжку на підлозі. Поруч з ним, одягнена в вельветові штани, була пара погано підібраних ніг, які він почав впізнавати.

Ретсо сидів там при свічках, спершись на стіну, курив і розглядав радіоприймач Джоу.

Джоу підвівся і вирвав у нього приймач. Він увімкнув його, щоб переконатися, що він не пошкоджений. Потім знову вимкнув і притиснув до себе.

- Де мої чоботи? — запитав він.

Вони були під столом. Ретсо вказав на них.

- Як вони з мене знялися?

- Я їх зняв з вас.

Джоу знову подивився на чоботи, а потім на Ретсо.

- Навіщо?

- Щоб ви могли спати, ось і все. Я це мав на увазі, та боже ж мій!

Джо підвівся і підійшов до столу, де лежали його чоботи.

- Гадаю, розумніше буде забиратися звідси.

Він сів на стілець і почав взуватися.

- Чому? Чому, чому, чому? — запитав Ретсо. - В чому справа?

Джоу тримав один з чоботів поміж вказівним і великим пальцями, повільно розгойдуючи його туди-сюди, і в певному сенсі він тримав Ретсо в подібний спосіб своїми очима. Це було так, ніби він зважував одне проти іншого.

Ретсо був злодієм, зважував Джоу, та небезпечним лише для тих, у кого було щось, що варто було вкрасти. Тепер, якщо він мав провести тут ніч, то може покласти радіоприймач під подушку, а що стосується чобіт, то яка з них користь була б людині, у якої ноги були різного розміру? І що ще могло бути потрібне цьому хлопчику? Він не був схожим на підра. Дивлячись на нього зараз, Джоу не бачив нічого більш лякаючого, ніж кволого каліку, що сидів на купі старих ковдр на підлозі квартири в багатоквартирному будинку, боячись залишитися наодинці. То чому б не залишитися? Він не знав причини, але йому здавалося, що кожного разу, коли він робив щось, що здавалося простим, це в кінцевому підсумку коштувало йому дупи. Проте, не завадило б добре виспатися. Але спочатку він налякає цього маленького сучого сина, на загальних засадах.

Джоу промовив:

- Слухайте, я вам дещо скажу, Ретсо. Тільки спочатку дайте мені цигарку.

Ретсо дав йому одну з роздавлених цигарок «Ролі» і підніс свічку, щоб той міг її підкурити.

Потім Джоу прямо подивився на Ретсо і повів далі:

- Ось що я хочу вам сказати. Для вашого ж блага. Тепер, гм, ви хочете, щоб я залишився тут на ніч, така ваша думка?

Ретсо стенув плечима.

- Я вас не змушую. Тобто, ну, ви розумієте, я вас не примушую.

Його голосу бракувало переконання, і коли він знизав плечима, щоб продемонструвати свою байдужість, його плечі майже не ворухнулися. Джоу розумів, що, незважаючи на свої слова, Ретсо благав його залишитися, але все одно відчував потребу продемонструвати свій контроль над ситуацією.

- О. О, зрозуміло. - Він всунув ногу в чобіт. - Бляха, я мав враження, що ви хочете, щоб я залишився тут з вами. Але, е-е, здається, я помилився.

- Гаразд, я хочу, — пробурмотів Ретсо. — Я хочу, щоб ви залишилися, ви запрошені. Я вже вам це казав.

- Ви розумієте, на що ви наважуєтеся?

- На що?

- Якщо я залишуся? Бо я дуже небезпечна людина, ви цього не знали, правда ж? Я думаю тільки про те, як вбивати людей. - Він вивчав обличчя Ретсо, чекаючи на реакцію. Ретсо просто дивився на нього, не видаючи ніяких емоцій. Джоу продовжив: - Це правда. Якщо хтось робить мені зло, як ви, я тільки й думаю про те, як його вбити. Тож тепер я вас попередив. Чуєте мене, Ретсо?

- Я чую вас.

- Ви кажете це так, наче не це маєте на увазі. Може, мені краще гнобити вас і далі.

- Гаразд, я вже вражений! Ви небезпечні, ви вбивця!

Джоу кивнув.

- Вам, чорт забирай, краще в це повірити. - Через мить він додав: - Тож якщо ви все ще хочете, щоб я залишився тут на день-два — тобто, ви цього хочете? Чи ні?

Ретсо насупився і прогарчав:

- Так! Чорт вас забирай!

Джоу підняв руку, задоволений.

- Легше, легше. - Він скинув чоботи і рушив до купи ковдр. - Просто хотів переконатися, ось і все. Бо я нікому не роблю ніяких послуг. Не можу собі цього дозволити.

Коли він знову сів на ковдри, він оглянув приміщення, звикаючи до свого нового місця перебування. Вони мовчки покурили хвилину. Потім Ретсо спитав:

- Ви коли-небудь когось вбивали?

- Поки що ні, — відповів Джоу. - Але одного хлопця я побив до нестями. - Він розповів історію про те, як однієї ночі побив Перрі в борделі Хуаніти Босоногої. - Я не міг себе контролювати. Я розлютився, не знав своєї сили. Якби мене не відтягнули, той сучий син сьогодні був би мертвий. Те саме стосується і вас. Тієї ночі я накинувся б на вас з ножем. Ви цього не знали, правда ж? Я був готовий його використати. - Він на мить замовк, думаючи, як би зробити історію цікавішою. - Я провів усю ніч у в'язниці. Якби не ті копи, то зараз би вже був один мертвий Ретсо.

- Ха! Ви думаєте, що я б заперечував?

- Отже, — продовжив Джоу, — відтепер щоразу, коли ви проходитимете повз копа, — посилайте йому повітряний поцілунок, чуєте?

Він загасив цигарку на кришці банки, яка у Ретсо для цього і призначалася.

- І поки ви тут, Ретсо, — сказав він, лягаючи, — посуньтеся, бляха. Мені затісно.

Ретсо відсунувся якнайдалі, а потім озвався:

- Джоу?

- Так?

- У моєму власному домі, зробіть мені послугу, добре?

- Ні. Ніяких послуг. Я не роблю ніяких послуг.

- Ні, я маю на увазі, погляньте, у моєму власному клятому помешканні... це моє помешкання, чи я помиляюся?

- Мої дні робити послуги закінчилися, — відказав Джоу.

- Ну, просто в моєму власному домі мене не звуть Ретсо. Розумієте? Мене звати Енріко Сальваторе. Енріко Сальваторе Рітсо.

- Лайй-но, чувак, я не можу це вимовити.

- Гаразд! Тоді - Ріко! Принаймні в моєму власному домі називайте мене Ріко!

- Спіть вже, — промовив Джоу.

- О'кей, та все-таки? — наполягав хлопець.

Джоу підняв голову і гавкнув:

- Ріко! Ріко! Ріко! Цього достатньо?

Він повернувся обличчям до стіни. Потім бевкнув:

- І тримайте свої руки-крюки подалі від мого радіо.

Через мить Ретсо тихим, хрипким голосом побажав:

- Добраніч.

Але Джоу був далеко не готовий обмінюватися такими люб'язностями з цією людиною. Він прикинувся, що заснув.


РОЗДІЛ 12


Цей день наприкінці вересня ознаменував початок альянсу Джоу Бака з Ретсо Рітсо. Тієї осені ця пара стала звичним явищем на деяких вулицях Нью Йорка: маленький блондинчик, що, наче зламаний коник, намагався не відставати від шести-футового пошарпаного ковбоя, — вони обидва похмуро прокладали собі шлях крізь час, наче діти, що переслідували птаха з сільницями, наполегливо прагнули знайти щось цінне на вулицях Манхеттена.

Ретсо гриз нігті, випивав усю каву і викурював весь тютюн, яким тільки міг заволодіти, і ночами не спав, хмурився і кусав губи. Адже він був природним лідером у цій парі, і на його голові лежала відповідальність за вигадування нових планів для їхнього виживання.

Джоу Бак, у манері послідовника, просто висловлював свій загальний песимізм щодо будь-яких пропозицій, а потім погоджувався з ними. Одного разу, наприклад, Ретсо почув про місто в Джерсі, де паркомати, як кажуть, можна було відкрити звичайним викруткою. Джоу Бак був скептичний і часто про це говорив, але все одно погодився закласти свій радіоприймач, щоб зібрати гроші на автобусні квитки для поїздки через річку. Коли вони туди дісталися, одразу стало зрозуміло, що інформація Ретсо була застарілою: у місті були встановлені нові паркомати, які не можна було зламати за допомогою викрутки. Зіткнувшись із таким розчаруванням, Джоу Бак зміг проявити великодушність, принаймні настільки, щоб тримати стуленим писок, поки Ретсо виправдовувався за невдачу.

Але в цілому ця людина з сонячними променями на чоботях залишалася дратівливою і неприємною у своїй поведінці по відношенню до маленького білявого коротуна. Він теж це усвідомлював. Джоу добре знав, що став справжньою морокою, і, більше того, він не надто переймався цим. Бо була причина для його байдужості: він був щасливий.

Вперше в своєму житті він відчув себе звільненим від необхідності посміхатися, позувати і прагнути уваги інших. Тепер у нього з'явився Ретсо Рітсо, людина, яка гостро, майже відчайдушно потребувала його присутності, що було бальзамом для чогось у ньому, що давно було оголене, запалене і свербіло, прагнучи заспокоєння. Один Бог знав, як і чому, але він якось натрапив на істоту, яка, здавалося, його обожнювала. Джоу Бак ніколи раніше не знав такої сили і тому був погано підготовлений нею керувати. Все, що він міг зробити, це смакувати це знову і знову, як дитина, яка зголодніла на цукор, поглинає раптову гору цукерок: лаятися, хмуритися, скаржитися і нити, і дивитися, як Ретсо це приймає. Адже саме так зазвичай перевіряють владу — зловживаючи нею. Це було смачно і огидно, і він не міг себе зупинити. Єдине, чого, здавалося, вимагав цей коротун, — це привілей займати будь-яке місце, яке він міг знайти в тіні високого ковбоя. І відкидати таку тінь стало для Джоу Бака особливим задоволенням.

Йому також подобалося слухати Ретсо. Коли вони гуляли містом, пили каву в кафетерії або снідали в закусочній, або тремтіли разом в дедалі холоднішому переддвер’ї спливаючого року, він слухав думки Ретсо з багатьох питань. Потроху він зміг скласти картину раннього життя Ретсо в Бронксі.

Ретсо був тринадцятою дитиною втомлених батьків-іммігрантів. Він пам'ятав свого батька як працьовитого муляра, який у вільний час засинав, коли тільки знаходив щось хоч трохи горизонтальне, на чому можна було лягти. Його мати, виснажена багатодітна жінка, яка часто хворіла, керувала сім'єю як добра, розгублена королева, видаючи суперечливі накази зі своєї спальні. Іноді вона накидала на себе халат і ходила по квартирі, намагаючись розібратися в сумбурі, який сама ж і створила. Під час однієї з таких прогулянок вона знайшла семирічного Ретсо під кухонною плитою в запущеній стадії пневмонії. Переживши це, через кілька тижнів він захворів на дитячий параліч, і до того часу, як його виписали з лікарні наступного року, його мати вже померла. Три його сестри і двоє з дев'яти братів покинули дім, або через шлюб, або з інших причин. З восьми хлопців, що залишилися, жоден не цікавився кулінарією чи хатньою роботою; та й Папа Рітсо ніколи не приділяв особливої уваги веденню домашнього господарства. Коли він взагалі думав про цю роботу, то лише з точки зору забезпечення їжею. Тому раз на тиждень він заповнював полиці солоними крекерами та консервами зі свининою і квасолею, а холодильник — сиром, ковбасами та молоком. Протягом шести днів хлопці хапали все, що могли, а на сьомий день Папа Рітсо влаштовував їм справжній недільний обід в сусідньому спагетті-ресторані. Раніше, час від часу — зазвичай на Великдень або День Матері — він влаштовував такі обіди в цьому ж ресторані, і власник завжди давав йому привід пишатися своїм величезним виводком, звертаючи увагу на те, що йому потрібен найбільший стіл у закладі.

- Ecco, che arriva Rizzo! – казав він. - Prende la tavola piu grande del locale!*

Навіть зараз, коли залишилося лише вісім синів, доводилося зсувати два звичайні столи. Але після першого місяця чи близько того, ці недільні обіди стали маловідвідуваними, бо старий муляр розвинув кепський характер і почав використовувати їх як привід для лайки та криків. Хлопці, один за одним, навчившись шукати їжу способами, які їм здавалися простішими, ніж слухати шалену маячню неприємного старого, взагалі пішли з дому. Кінець кінцем, одного недільного дня за сімейним обідом був тільки Ретсо. Коли власник привів їх до столика на двох, старий був шокований, а потім збентежений, а потім покараний. Він їв мовчки, поводячись майже церемоніально люб'язно з худим, калікою, тринадцятирічним коротуном зі своїх нащадків. Він також випив чимало вина, а потім настав момент, коли він порушив мовчання і закінчив трапезу, вдаривши кулаком по маленькому столу, покритому міцним ламінатом, викрикнувши своє ім'я і нагадавши всьому світу, а також Богу, що він звик до більших столів, ніж цей:

- Sono Rizzo! Io prendo la tavola piu grande del locale!*

Підійшов власник, і двоє старих разом поплакали, обійнявши один одного. Потім Ретсо повів батька додому. Увійшовши до квартири, старий відсахнувся і видав жахливий крик. Це було так, ніби він раптово прокинувся від найдовшого у своєму житті сну і виявив, що його сім'я знищена бандитами, а стіни квартири забризкані кров'ю. Дивлячись повз Ретсо, ніби хлопчика не існувало, муляр почав ридати, раз по раз запитуючи про місцезнаходження своїх синів.

- Dove sono i miei ragazzi terribili?*

Поступово, і, можливо, лише через відсутність братів, Ретсо став улюбленцем, і деякий час життя для нього було кращим, ніж для інших. Йому давали кишенькові гроші і ніколи не сварили. Недільні обіди продовжувалися. За маленьким столом не було багато розмов, але між ними склалася тиха близькість, і атмосфера була ніжною та спокійною. Папа Рітсо, який на той час став товстим, добросердим, лисим старим ведмедем у віці під сімдесят, випив сам цілу кварту к'янті, а дорогою додому з ресторану він знаходив чимало нагод, щоб покласти руку на голову свого останнього сина, що залишився, або, чекаючи на світлофорі, обійняти його важкою рукою за плечі. Одного такого літнього недільного дня Ретсо не витримав великого тягаря, який на нього поклав батько, і вони обоє впали на тротуар. Коли Ретсо зміг вивільнитися, він виявив, що старий помер прямо там, у натовпі на сонячному Річковому бульварі в Бронксі.

З того часу Ретсо залишився сам по собі. Йому було шістнадцять, і він не мав жодної спеціальної підготовки до життя. Але він мав швидкий природний розум і, як і більшість людей, що виросли у багатодітних сім'ях, був добрячим, миттєвим на вигадку брехуном. З цими перевагами він вийшов на вулицю.

Ретсо міг балакати про Бронкс, міг базікати про Манхеттен, міг теревенити майже про все на світі. Але найкраще він знав Флориду, і хоча ніколи там не бував, говорив про неї більш позитивно і з більшою впевненістю, ніж про будь-що інше. Він часто вивчав кольорові брошури, видані транспортними компаніями, або переглядав стос вирізок з газет про подорожі; у нього також була книга під назвою «Флорида і Кариби». У цьому чудовому місці ( він стверджував) дві основні речі, необхідні для підтримки життя — сонячне світло і кокосове молоко — були в такій кількості, що єдиною проблемою було впоратися з їх надлишком. Для всього цього сонячного світла потрібні були крислаті капелюхи, спеціальні окуляри і креми. Що стосується кокосів, то їх було так багато на вулицях, що кожне місто Флориди мусило замовляти великі флотилії гігантських вантажівок, щоб їх зібрати і вивезти, просто щоб не захаращували дорожній рух. І, звичайно, кокоси були єдиною повноцінною їжею: це було загальновідомо. Щоразу, коли ви голодували, потрібно було лише підібрати кокос, проколоти його кишеньковим ножем і піднести до рота. Ретсо не міг розповісти про це, не продемонструвавши це з невидимим кокосом.

- Тут ваша єдина проблема, — казав він Джоу, вдихаючи повітря між фразами, — ви хочете знати, яка ваша єдина проблема тут, з точки зору дієти? Це тепле молоко, що стікає по вашому обличчю і шиї. Так, іноді ви повинні докласти зусиль, ви мусите підняти руку і витерти підборіддя. Важко, так? Думаєте, ви це витримаєте? Я б витримав. Я б це витримав.

Що стосується риболовлі, він створив таке просте про неї уявлення, що у Джоу справді склалося враження, ніби для цього не потрібні ні вудка з котушкою, ні навіть якась жердина. Не надто ретельно екзамінуючи ймовірність зображення, він уявив собі їх обох, щось на кшталт анімаційному фільму: вони стоять біля води і кажуть «рибки-рибки», після чого пара величезних істот з плавниками стрибає їм в обійми вже приготованими. Дурна, щаслива думка, і він міг чітко відчути запах риби. Іноді, щоб продовжити цю приємну розмову, Джоу міг задати питання:

- Але, лайй-но, чуваче, де ви будете спати? Там немає Х-квартир, можете поставити свою розумну дупу на кон.

Але Ретсо мав відповідь на все. Після цієї репліки він починав розповідати про нескінченні милі громадських пляжів, на яких було побудовано сотні пагод, пергол і альтанок; під ними, на прогрітому сонцем піску або м'яких лавках, захищених від дощу і вітру, можна було спати сном Едему.

Проте найчастіше обговорюваною темою була їхня фінансова проблема. Ретсо схилявся до того, щоб знецінювати будь-яке так зване чесне рішення. Жоден з них не був достатньо презентабельним, щоб отримати роботу, яка б приносила гідну зарплату, і жоден з них не був навчений для такої роботи. Крім того, будь-який варіант, що передбачав повну зайнятість, не здавався гідним того, щоби називатися рішенням проблеми; Ретсо вважав такі розмови легковажними і не терпів їх. Звичайно, життя за рахунок власної кмітливості було так само проблематичним, як і легальна робота: конкуренція була надзвичайною, потрібно було постійно шукати нові можливості, а знайшовши їх, бути готовим до їх раптового застарівання. (Наприклад, ці кляті паркомати, правильно?). Щодо заробітку Джоу Бака, то Ретсо був переконаний, що той не мав жодних шансів заробляти на життя жінками. Така професія була надзвичайно спеціалізованою і вимагала гардеробу, вишуканості та зовнішнього вигляду. Ковбойський прийом не спрацював би на ньюйоркських жінках. Цей костюм був не тільки майже суто гомосексуальною принадою, але й був дуже спеціалізованим навіть у межах цієї групи, приваблюючи майже виключно дуже маленьку мазохістську секцію. (Неважливо, що це таке, ви все одно не повірите, якщо я вам розкажу.) Іноді, всупереч власному здоровому глузду, але в стані крайнього голоду, він домовлявся для Джоу про швидку п'яти- або десятидоларову операцію, в якій від ковбоя вимагалося лише стояти нерухомо кілька хвилин із розстебнутими штанями. Але ці нещасні обставини зазвичай залишали Джоу в пригніченому і схвильованому стані. Він відчував, ніби відбувся обмін чимось невидимим і небезпечним, чимось, що не було зазначено в угоді і не було зрозуміло жодній зі сторін, і це залишало його сумним і збентеженим та сповненим гніву, якому він не міг знайти будь-якого розумного пояснення. Ретсо погодився, що це поганий спосіб заробити гроші. Він стверджував, що проституція завжди була найважчою професією у світі, а також найбільш конкурентною — і ще гіршою в сучасному світі, де цей товар роздавали безкоштовно в таких щедрих кількостях. Єдиний спосіб досягти успіху в цій справі — це пограбувати клієнта, але для цього потрібні спритність і відчуття часу, яких, на думку Ретсо, бракувало його ковбойському другові, і він не заохочував його виходити на цей ринок. Ретсо вважав, що має необхідну для цього кмітливість і хитрість, але його шанси на успіх були сильно обмежені станом його ноги. (Візьміть свого пересічного підара: дуже мало хто з них хоче каліку).

Ретсо мав спеціальність, яка йому більше підходила: він був кишеньковим злодієм. Але не дуже вправним. Занадто часто його ловили на гарячому люди, які були вдвічі більші за нього і могли без жодних проблем відвести його до поліції, і тоді Ретсо мусив терпіти приниження, благаючи про помилування, посилаючись на свою калічну ногу. Він був більш вправним у варіації цієї форми крадіжки, але ця варіація вимагала більших затрат часу і, як правило, була менш прибутковою: він сидів у барі і заводив розмову з незнайомцем, а потім чекав моменту, коли міг би вкрасти у людини гроші. Іноді він втрачав до години часу і йшов геть з невеликою кількістю дріб'язку у кишені та з однією-двома пляшками пива в животі.

Джоу відчував огиду до такого виду діяльності (Мене це змушує блювати!) і не хотів мати нічого спільного з отриманими від цього грошима. Ретсо доводилося вигадувати якісь неправдоподібні історії, щоб пояснити походження таких грошей, інакше Джоу відмовлявся навіть з'їсти гамбургер, куплений на ці гроші, і ходив би днями з обличчям кислим і довгим як час.

Але Джоу все ще перебував у найзахопливішій стадії дружби з Ретсо Рітсо, і протягом цих тижнів нічого, що трапилося, не здавалося йому настільки жахливим, як перспектива знову стати абсолютно самотньою людиною. Хоча він і звільнився від тих самотніх років і вступив у нову добу, вони все ще існували десь, затьмарюючи навіть сьогодення, як якісь кошмарні істоти, чорні, безжальні і багаторукі, готові знову затягнути його у все більшу і більшу самотність.


* * *

Пара самопливом проваландались крізь жовтень у брудну погоду листопада, і в їхньому житті не відбувалося нічого особливо видатного.

Одноманітність їхніх днів і відчуття, що вони потрапили в пастку без реальної перспективи на поліпшення, викликали у Джоу зростаюче занепокоєння, хвилювання, яке часто було просто болісним. Це було так, ніби Манхеттен був його камерою, яка скорочувалася з жахливою швидкістю, і він був приречений ходити в ній туди-сюди все меншими кроками, поки вона нарешті не розчавить його повністю.

Вони страждали з однієї застуди в іншу. Особливо Ретсо: його голос набув basso profundo* гуркоту, яке Джоу вважав комічним для такої маленької людини. Він ковтав ліки від застуди та сироп від кашлю в таких кількостях, що ходив з запамороченням і сонливістю, і не мав апетиту до справжньої їжі. Час від часу він з'їдав кілька ложок супу або шоколадний батончик «Херші». І, звичайно, каву. Він завжди міг випити чашку кави і викурити цигарку. Коли Джоу дивився, як Ретсо курить, у нього виникало відчуття, що в тютюні має бути якась особлива життєдайна речовина, яку тільки Ретсо знає, як витягти.

Листопад був жорстоким місяцем для людей, які так само часто стовбичили у підворіттях, як і вони, холодним, вологим і вітряним. І здавалося, що чим гірше ставала погода, тим більше їх було на вулицях. Звичайно, було спокусливо якомога довше розтягувати ночі, затримуючись у притулку Х-квартири. Але кожен по-своєму розвинув у собі своєрідний страх перед цим місцем, і додаткові години, проведені там, були нестерпними.

І загрозливими теж. Якимось чином вони знали, що якщо ви погоджуєтеся на таке приховування, то ніхто не взнає, що з вами станеться. Жоден чарівник не збирався прийти туди, щоб постукати в двері і запропонувати їм магію, яка змінить їхню долю, або, якщо на те пішло, навіть їжу. Вони це розуміли, і тому їм було нормально лягати спати вночі в такому жалюгідному, імпровізованому притулку. Але знаходитись бадьорим там удень, коли тінь великого білого Х падала на кімнату, наче повідомлення, означало потурати комфорту настільки зловісному, що це було насправді виснажливо. Про це ніколи не говорили. У цьому не було потреби. Бо за будь-якої негоди, незалежно від того, як погано вони себе не почували і як привабливо не виглядало це місце на тлі їхніх жалюгідних перспектив на вулиці, до полудня вони вже виходили звідти.

У вітринах крамниць і на вулицях з'явилися ознаки Різдва. Але таке свято не мало нічого спільного з жодним із них. Одноманітність тривала і тривала. Одного дня Ретсо з'явився з зимовим пальто з підкладкою з овчини і запропонував його Джоу в подарунок. Він стверджував, що пальто йому подарував затоварений дилер, в обмін на невелику послугу, але Джоу мав підстави вважати, що воно було вкрадене в кінотеатрі. Він сказав, що не можна красти зимові пальта, якщо не знаєш напевно, що їхній власник має ще одне десь, і в результаті Ретсо так перейнявся цією справою, що просто сховав пальто в шафі. Джоу продовжував носити свою заплямовану кетчупом жовту шкіряну куртку. Він стверджував, що не відчуває холоду, але все одно сильно тремтів і завжди знаходив приводи, щоби пірнути в крамниці, вестибюлі і театри.

У певні дивні моменти Джоу розумів, що його неспокій не мав нічого спільного з одноманітністю його днів. Десь у глибині душі він усвідомлював, що одноманітності не існує: ви можете робити ті самі речі, ходити тими самими вулицями і навіть думати ті самі тривожні думки, але всередині, глибоко, де ви цього не бачите, все змінюється, змінюється і змінюється, і набирає обертів до того моменту, коли все збігається і виходить назовні. І незабаром ви скажете, що щось сталося, і ваше життя раптом стане настільки іншим, що ви ледве впізнаєте його як своє власне.

Але Джоу не мав розум такого типу, який міг би міцно вхопитися за таку думку і утримати її. Вона з'явилася в його голові на мить або на частку секунди, а потім зникла, ніби мала власне життя і ритм. Тому для Джоу його власна тривога найчастіше здавалася страхом перед нічим. Тільки в ці дивні, несподівані моменти вона перетворювалася на страх перед чимось.

А потім настала ніч на початку грудня, коли це очікування закінчилося.


РОЗДІЛ 13


- Йому? — запитав хлопець.

- Зачекайте секундочку, дайте поглянути, — відповіла дівчина.

Вона поплескала Джоу по плечу.

Це було в грудневий вечір. Він пив каву в «Нідіку» на 8-й вулиці, коли почув за спиною голоси. Він обернувся і побачив, що на нього дивляться двоє молодих людей, схожих на дітей, одягнених в однакові костюми: чорні светри з високим коміром і обтягуючі чорні джинси. Вони здавалися братом і сестрою, можливо, навіть близнюками. Не було великої різниці в їхній статі. Її волосся було коротким для дівчини, а його задовгим для хлопця. Обидва були білявими, сіроокими та ніжно гарними; жоден з них не мав на собі ніякого макіяжу.

Дівчина була явно сміливішою з них двох. Вона взяла Джоу за підборіддя і подивилася йому в очі.

- О так, безперечно, — сказала вона братові. - Безперечно, йому.

Хлопець безглуздо посміхнувся і вручив Джоу невеликий клаптик тонкого помаранчевого паперу, згорнутий у сувій і скріплений приклеєною срібною зіркою.

Потім хлопець і дівчина пішли звідти. Джоу, вражений їхньою дивною спокійністю і виваженістю, спостерігав за ними, поки вони не зникли з поля зору, а потім розгорнув сувій. На ньому було надруковано від руки чорним чорнилом повідомлення:

«Від вас очікують прибуття до півночі в королівство пекла, яке розташоване на брудному горищі на північно-західному розі Бродвею і вулиці Хармоні. Там ви будете отруєні.

Хензель і Гретель

МакАлбертсон»

Джоу вийшов на вулицю і озирнувся на всі боки, але МакАлбертсонів ніде не було видно. Він знову подивився на записку, прочитав «до півночі», а потім подивився на годинник на червоній цегляній вежі поруч із жіночою в'язницею: була одинадцята година. Він запалив цигарку розмірковуючи про те, яке це щастя, що ці дивні біляві молодики дали йому щось. Світлофори змінилися. Пішоходи, які намагалися перейти вулицю, натикалися на нього, намагаючись оминути купи старого снігу, що накопичилися біля бордюру.

Джоу перечитував записку знову і знову. Він зрозумів, що йому потрібна допомога в її розтлумачені. Ретсо, ймовірно, працював у певному салуні на Шостому проспекті. Джоу перейшов вулицю, прямуючи до салуну, коли побачив Ретсо під зеленим навісом газетного кіоску. Він був одягнений у те саме дискусійне пальто з овчиною, і коли побачив Джоу, в його очах з'явився викличний погляд. Зі свого боку, Джоу був радий бачити, що річ почала носитися. Він вручив Ретсо помаранчевий сувій.

- Якщо хочете щось почитати, — сказав він, — читайте це. - Потім він пояснив Ретсо, як ця записка потрапила до нього. - У всьому тому закладі, — додав він, — вони дали тільки мені.

Він намагався приховати свою гордість.

Ретсо підняв великий комір до вух і почав рухатися.

- Ходімо, — промовив він.

- Що-що-що-куди? — запитав Джоу, йдучи поруч із ним. - Я маю на увазі, що це за чортівня? Це якась реклама, релігія чи що? Бо ми не знаємо, куди, в біса, ми йдемо.

- Це вечірка на честь Хелловіна.

- Хелловін? Це не Хелловін. Зараз грудень.

- То що вам до того? Це вечірка, і нас запросили.

- Нас? — здивувався Джоу. - Там нічого про вас не написано.

- А-а-а! — Ретсо відмахнувся від цієї думки.

- Чуваче, — повідомив Джоу, — вони ретельно мене оглянули, перш ніж вручити мені цю річ.

Вони йшли на схід по 8-й вулиці, у напрямку до Бродвею. Так, подумав Джо, вони точно мене добре оглянули, і один сказав: «Йому?», а інша відповіла: «О, так, безперечно». Тепер я думаю, чому вони вибрали саме мене? Може, через мої чоботи чи капелюх? Щось у моєму обличчі? Просто загальна сексуальність? Чи що?

Думка про свою сексуальність, про яку він раптом згадав, змусила його посміхнутися і голосно розсміятися. Вони проходили повз пекарню, у вітрині якої було дзеркало бурштинового кольору. Джоу швидко повернув обличчя до дзеркала, сподіваючись побачити частину цієї гарної посмішки. Він упіймав трохи від неї.

Потім він сказав Ретсо:

- Знаєте, не так давно я сидів у вітальні Саллі Бак і дивився телевізор.

- Так? І що з того? - Ретсо подивився на нього. - Я маю на увазі, і що з того?

- Ну, це було в Альбукерке, хіба ви не розумієте? Десь далеко, бляха, в іншому місці. А де я зараз? Я в Нью Йорку, чи не так? Мене вибирають для всіх цих клятих... Я не знаю, ви не розумієте, про що я говорю?

- Ні.

Думка Джоу була такою ясною для нього, що він відчув, ніби Ретсо навмисно не хоче її зрозуміти.

- Ну, — сказав він, — бачу, ви збираєтеся влаштувати сьогодні вечірку, влаштувати як слід, ви, вередливий маленький макаронний покидьок.

Ретсо схопив Джоу за руку і тримався за неї.

- Що? Що я сказав?

- Неважливо, — відповів Джоу. — Вони все одно можуть вас не пустити.

- Хочете побитися об заклад?

Група студентів тинялася перед книгарнею на Восьмій вулиці. Джоу хотів, щоб вони всі знали, куди він прямує. Але не було розумного способу повідомити їм про це.

- Я змушу їх впустити вас, — мовив він Ретсо. — Скажу їм, що вони не зможуть отримати мене, якщо не візьмуть і вас.

- Охрініти яка угода!

- Тож не хвилюйтеся про це, — запевнив Джоу.

- Я й не хвилююся!

- Ви вже майже прийнятий. До того ж, з вами все гаразд.

- А хто сказав, що щось не так?

- Якби вам підстригтися і мати хоч трохи м'яса на кістках, то все було б добре.

- Мільйон подяк!

- Я там скажу, е-е: «Слухайте, я нікуди не піду без свого приятеля». О'кей?

Вони пройшли квартал у мовчанні. На розі Університетського Містечка на них подув холодний вітер, поки вони не перейшли вулицю, де будівлі знову захистили їх. Ретсо сказав:

- Ви не хочете, щоб я йшов. Правда ж?

- Я це сказав? Я цього не казав.

- Ні, але я вам дещо скажу, Джоу. Вибачте, але я в настрої, щоб вам все викласти. Тож слухайте: ви дуже дурна людина. Ви не знаєте, як сховатися від дощу. Вам потрібен я! Ви не можете підтерти собі дупу, якщо я не подам вам папір. А тепер вас запросили на вечірку, і ви відчуваєте себе великою людиною. Гаразд, ви вже готовий до новин? Я не хочу йти на якусь миленьку вечірку з жодним Хензель і Гретель МакАлбертсон. - Щуреня вимовив їхні імена дитячою мовою, а потім зробив звук, ніби його нудить. – О-о-о, як «кітчі-кітчі-ку»!* Мене вже нудить. Єдина причина, чому я хотів піти, це те, що я думав, ага, у них, мабуть, буде кільце копченої ковбаски і кілька розмоклих крекерів «Рітц». Що за чорт, не можна пропустити таке частування! Ну, я втратив свій довбаний апетит, тож до побачення. О'кей?

Він зупинився.

- Дайте мені цю адресу! - Джоу вихопив помаранчеву записку з руки Ретсо і пішов собі далі. Але він не пройшов і кварталу, як його гнів вичерпався. Він зупинився на Бродвеї і озирнувся.

Ретсо все ще стояв там посеред тротуару, кутаючись у пальто, і дивлячись на Джоу.

Джоу подав йому знак помахом руки, і Ретсо почав котитися до нього, поспішаючи наздогнати, б’ючи повітря, наче поранений птах. Джоу хотів крикнути йому: «Не біжіть!», але замість цього відвернувся, навмисно не дивлячись. А потім він почув, як крок-волочіння-крок-волочіння-крок-волочіння наближаються все ближче і ближче. До того часу, як Ретсо наздогнав його, обоє, здавалося, забули про свою сварку.

Вони пройшли по Бродвею до рогу Хармоні. Серед кількох невеликих вивісок у зовнішньому вестибюлі великої лофт-будівлі* була одна, на якій було написано:

«МакАлбертсони. Два поверхи вище».

Перш ніж піднятися сходами, Ретсо на мить сперся на перила. Його обличчя і волосся були мокрими, а дихання видавало дивний звук, схожий на тонку ноту органу. Джоу настільки звик чути чхання і кашель Ретсо, його голос, схожий на шурхіт каміння по неасфальтованій дорозі, і бачити дискомфорт і біль на обличчі Ретсо, що вже кілька тижнів не дивився уважно на цього коротуна. Тепер він виявив, що колір його шкіри під всім тим потом був зовсім незвичайним: вона була більше жовтою, ніж будь-якою іншою, але мала також сірий і зеленуватий відтінок; білки його очей були блідо-персикового кольору і без блиску; а губи — лавандово-блакитні, облямовані білим. Джоу запитав:

- Що з вами за діла?

- Діла? Що ви маєте на увазі під ділами?

Джоу не знав, що відповісти. Він довгу хвилину дивився на Ретсо.

Ретсо почав нервувати.

- Що? Що таке? Я що, стікаю кров'ю?

- Ні. Ні, ви не кровоточите. Хоча ви спітніли. У вас немає носової хустки?

Ретсо витер лоб підкладкою свого пальто.

- Краще висушіть трохи волосся, - порадив Джоу.

Ретсо провів по ньому голими руками. Джоу витяг з штанів полу своєї сорочки.

- Йдіть-но сюди. Дайте мені вашу грьобану голову.

- Ні, - прогарчав Ретсо.

Але Джо був голосніший. - Ідіть сюди!

Ретсо нахилився вперед і простягнув голову, щоб її висушили. Джоу протер її полою сорочки.

- Не можна йти на вечірку з мокрою головою, — сказав він. - Гаразд, а гребінець у вас є?

- Мені гребінець не потрібен.

Ретсо почав розчісувати волосся руками.

Джоу дав йому свій гребінець.

- Кілька десятків вошей мене не вб'ють, не вигадуйте.

Але гребінець не міг пройти крізь таке густе сплетіння немитих кучерів, і кілька зубців зламалося. Ретсо повернув гребінець і пригладив волосся, надавши йому якоїсь форми.

- Як я виглядаю? О’кей?

Джоу уважно і довго дивився на нього.

Голий факт полягав у тому, що Ретсо не виглядав о'кей. Джоу був готовий збрехати і залишити цю справу, але коли він продовжував дивитись на обличчя Ретсо, сталося щось інше.

Що саме?

Ніхто з них не знав.

Між ними з'явилося щось невиразне, жахливе, що висіло в повітрі між ними, наче скелет, який танцює на нитках, щось похмуре і таємниче, що наповнювало Джоу жахом, змушуючи його почуватися заблокованим, самотнім і в небезпеці.

Що ж стосується Ретсо, то ознаки цього, що б це не було, були ледь помітними, майже відсутніми. Він просто відвернув голову, трохи сором'язливо. У його очах була якась нерухомість, нерухомий погляд на його плечі та положення голови.

Джоу відкрив рота, щоб щось сказати, але Ретсо зробив швидкий жест нетерпіння і почав підніматися по широких темних сходах.

Джоу спостерігав за ним. Коли Ретсо піднявся на половину першого прольоту, Джоу гукнув:

- Ей, зачекайте хвилинку! Ей, тпру, стривайте!

Ретсо зупинився і подивився вниз. Його очі благали Джоу не говорити, але для впевненості він кинув виклик:

- Ми йдемо на цю кляту вечірку чи ні?

Джоу був надто збентежений, щоб рухатися. Щось жахливе щойно сталося тут, біля підніжжя цих сходів. Або ж ні? Він не міг бути впевненим.

- Все ж гаразд, так же ж? — запитав він.

- Ходімо! - Ретсо був нетерплячий, а потім благальний. - Ну ходімо, будь ласка?

Він зачекав, поки Джоу почав підйом, а потім знову вхопився за перила і потягнувся по сходах.


ЧАСТИНА ТРЕТЯ


РОЗДІЛ 1


Перила на сходовому майданчику третього поверху використовувалися як вішалка для одягу. На них високою купою лежали светри, шарфи, парки та всілякі зимові накидки, які тільки можна собі уявити. Ретсо залишив свою овчину на купі і оглянув ряди зимових чобіт, калош і гумових чобіт на підлозі.

- Я виберу собі гарну пару гумових чобіт, коли ми підемо, — сказав він.

Двері були широко відчинені. Ретсо пропустив його всередину. Джоу відчував болісне збентеження, не знаючи, якої поведінки від нього очікують. Він ходив, надувши губи, не бажаючи, щоб його сприймали як людину без характеру.

Кімната була величезна; вона простягалася на всю довжину будівлі і була широкою, як будинок. Було багато шуму, але не достатньо для такої великої кількості людей. Сміх був чутний, так само як і розмови, а звуки, що видавали барабани бонго, блокфлейта і пустий глечик, були дещо боязкими, що свідчило про те, що музиканти ще не набрали обертів. Одна пара намагалася танцювати, прикладаючи ще більше зусиль, щоб зробити це непомітно. Було багато невеликих груп, деякі стояли, деякі сиділи на підлозі, всі вони були нещільно сформовані, а багато людей стояли поодинці або на периферії групи, до якої вони не зовсім належали. Одна пара — хлопці студентського віку, один білий, інший брунатний — сиділи посередині підлоги, тримаючись за руки, але це було не стільки міжрасове кохання, скільки союз двох відтінків відчаю; вони були з'єднані руками, але не поглядами; кожен з них супився, дивлячись у свою далечінь. Багато самотніх людей, як чоловіків, так і жінок, здавалося, соромилися свого самотнього стану. Можна було побачити, як вони шукали місце, де можна було б його позбутися, спосіб його замаскувати або щось, до чого можна було б його прив'язати: випивку, цигарку, куточок, розмову, посмішку, незнайомця, ставлення.

Уздовж однієї стіни стояв великий стіл з гарним вибором сиру, м'ясних нарізок, крекерів і хліба, а на підлозі поруч стояли корита, наповнені льодом, крижаною водою і банками пива.

У дальньому кінці кімнати Джоу помітив МакАлбертсонів, які сиділи на підлозі біля ніг худорлявої розфарбованої жінки з довгим білим волоссям.

Позаду цього тріо, висіло кілька довгих смуг цупкого паперу для м’яса, займаючи частину стіни від стелі до підлоги, на яких чорною фарбою був намальований напис, обов'язковий до прочитання: ПІЗНІШЕ, НІЖ ВИ ДУМАЄТЕ, а поруч із написом стояло відро з чорною фарбою, в якому лежала мітла, а держак був притулений до стіни.

Джоу продовжував розглядати МакАлбертсонів. Вони сиділи перед вивіскою, як фігури на вівтарі, тихо і з тим самим нечестивим спокоєм, який раніше привернув його увагу в «Нідіку».

Жінка за ними турбувала його ще більше. Йому не подобалося дивитися на неї, але його погляд постійно повертався до неї. З нею було щось не так. Але що саме? На кожному оці у неї була крапля темної фарби, а рот був маленьким і червоним. Вона часто моргала.

Її повіки, здавалося, рухалися за допомогою ниток, якими керував хтось, чия увага була розсіяна. Її голова вільно сиділа на шиї, хитливо балансуючи, як іграшка-папуга. Здалеку вона могла здаватися навіть нелюдською істотою, чимось, зліпленим тими двома мовчазними, зловісними дітьми біля її ніг, можливо, подобою зниклого батька, зробленою з палиць і соломи, пакетів з цукерками та олівців «Крайола».

Хлопець мав перед собою кілька банок, і він витрушував щось з однієї з них (павука? черв'яка?) і подавав це вродливій негритянці. Що б це не було, дівчина поклала це собі до рота, запила пивом, а потім, комічно імітуючи чуттєве задоволення, витягнула руки, похитала своїм струнким тілом, одягненим у джерсі, і протанцювала через центр кімнати в обійми чудового чорношкірого велетня, привернувши і утримавши увагу майже всіх присутніх у приміщенні.

Але Джоу спостерігав за хлопцем МакАлбертсон, який все ще був заклопотаний цими маленькими баночками. Він підійшов ближче, сподіваючись побачити їхній вміст, коли та, яку звали Гретель, помітила його і поманила йому головою. Джоу повернувся, щоб порадитися з Ретсо, але той був зайнятий біля столу з закусками, крадькома озираючись і набиваючи кишені салямі.

Тим часом Гретель МакАлбертсон підвелася і підійшла до Джоу. Її обличчя і голос були абсолютно безвиразними. Зблизька вона виглядала менш зловісною, а її спокій міг навіть здаватися простою нудьгою.

- Ви тут, — сказала вона. — Вам щось потрібно? Тобто, є пиво і... - Вона розтиснула кулак і показала йому велику коричневу капсулу. - ...це, якщо хочете. - Прочитавши питання на його обличчі, вона пояснила: - Це бомбардувальник — діє близько чотирьох годин.

Джоу подивився на капсулу, а потім на дівчину, посміхаючись, щоб приховати свою необізнаність, і розмірковуючи, що робити.

Вона злегка насупилася.

- Нуж-бо, беріть її, — сказала вона тоном, що був десь між наказом і викликом.

Джоу поклав капсулу до рота, набрав слини і проковтнув. Гордий собою, він посміхнувся і подивився на дівчину, чекаючи на знак вдячності чи схвалення. Але вся його бравада, здавалося, лише поглибила її нудьгу. Вона мляво вказала рукою на стіл із закусками.

- Цьому пиво підходить, — підказала вона. Цього разу в її голосі було щось: можливо, ніжність.

У цей момент Ретсо підійшов з двома відкритими банками пива. Він вручив одну з них Джоу. Джоу спробував представити їх один одному.

- Це, е-е, Ретсо Рітсо, і...

Ретсо виправив його.

- Ріко! — промовив він.

Але така процедура була явно занадто виснажливою для Гретель МакАлбертсон, і вона відійшла вбік.

Джоу зробив великий ковток пива і задумався, чого чекати від капсули.

- Якщо ви хочете дізнатися про брата і сестру, — поділився Ретсо, — я вам скажу: Хензель — підар, а Гретель закохана в себе. Та кого це має хвилювати, правильно? - Він вказав великим пальцем у бік столу з закусками. - У них салямі аж доверху. Тож покладіть собі трохи в кишеню.

Джоу відчув, що на нього витріщаються. Він обернувся і побачив перед дверима ванної кімнати дівчину в помаранчевій сукні, яка посміхалася йому темною, провокаційною посмішкою. Вона сперлася на дверну раму так, ніби ванна кімната була її власним наметом у пустелі, забарвленій у яскраві кольори, — або, можливо, вона ділила її з іншими членами гарему. Вона сміливо зустріла його погляд, ще ширше розплющивши очі, а потім оголила зуби і видала божевільний смішок. Пробігши пальцями крізь своє густе чорне волосся, вона підійшла до нього. Джоу сподобалося її тіло: воно було струнконогим, але дебело-чуттєвим, приземленим. Вона сказала:

- Я це зрозуміла, а ви зрозуміли?

- Так, - Джоу прикинувся. - Бляха, так, я можу сказати.*

- Ну що ж, — продовжила вона, — що будемо робити? Виїжджаємо зараз чи що? У вас є місце? Бо в мене є ця клята сусідка по кімнаті. Ну, це не має значення, я можу це владнати. Бо у нас є ця домовленість. О Боже! Як тільки я поглянула на вас, я одразу зрозуміла. А ви одразу зрозуміли?

- Чи зрозумів я, е-е...

- Що ми це зробимо?

Ретсо втрутився, заговоривши:

- Ви дійсно хочете укласти комерційну угоду, леді?

Очевидно, жінка не помітила Ретсо; вона здивовано подивилася на нього.

- Хто ви? О, Боже! Тільки не кажіть, що ви двоє — пара!

- Я його розпорядник, — пояснив Ретсо. - А він — Джоу Бак, дуже коштовний жеребець.

- Коштовний! Коштовний? - Вона роззявила рота. Відвела погляд, моргнула, знову подивилася на Ретсо, а потім на Джоу. - Це правда?

- Ну, зараз... - Джоу почав відгороджуватися.

- О Боже! — вигукнула вона. - Це правда! Не можу повірити.

Вона відійшла — не втікаючи, а просто ошелешена. Відкрила собі пиво, потім сперлася на стіл з закусками, дивлячись на високого ковбоя, хитаючи головою і кліпаючи очима.

Ретсо промовив:

- Вона на гачку. Я б сказав, що вона вартує десять баксів. Але я попрошу двадцять.

Джоу відповів:

- Слухайте, за гроші чи без них, мені б не завадило трохи.

- О, бляха, так, ви ж багатий! Йдіть поговоріть з нею. Я підкочу пізніше.

Ретсо пішов.

Джоу почав відчувати невагомість. Він повільно покрутив плечима, ніби перевіряючи свою здатність рухатися, і виявив, що його тіло набуло нових властивостей: воно знову стало для нього дивовижним, витонченим і потужним. Він навіть відчув стару тугу за дзеркалом.

Чорноволоса жінка стояла поруч із ним і дивилася на нього вгору так, ніби між ними була велика різниця у зрості.

- Я страшенно схвильована, — казала вона. — Це перший раз у моєму житті, коли я стикаюся з, ну, коли я взагалі чую про саме існування такої ситуації. І, чесно кажучи, я страшенно схвильована. Не можу дочекатися, щоб розповісти про це своєму хлопцю, але у мене не буде побачення до понеділка, хіба це не гидко? Послухайте, я просто розмірковую, але що сталося б, якби я сказала: «Гаразд, я купую»? О-о-о-о!

Жінка раптом здригнулася. У неї був тонкий, гарненький носик. Ніздрі розширилися. Вона дихала короткими подихами.

- Я зніяковіла, — повідомила вона, — і це не декседрин! Я приймала декседрин у великих дозах, і він ніколи так на мене не діяв. Я обов'язково повинна зробити нотатки: дихання, серце, шлунок, і подивіться! Гусяча шкіра!

Вона показала йому свою руку; Джоу скромно посміхнувся.

- Що це таке? Купівля чоловіка, чи що? Ну, мабуть, це найцікавіше, про що я коли-небудь чула. Це як, ну, забираєте цноту, це один кінець чогось. А інший, абсолютно протилежний, найдальший, найвіддаленіший полюс — це, мабуть, купівля коханця. Хіба ні? Звичайно, давайте зізнаємося, я вже давно втратила цноту. Це ніколи не було моєю проблемою. Просто колись, дуже дуже дуже давно, я думала, що мушу вийти заміж за кожного, з ким мала стосунки. Примітивно?

Вона засміялася, але її сміх не перешкодив потоку її промови.

- Але після трьох чоловіків, порахуйте, трьох, мій хлопець нарешті доніс до моєї товстої голови, що я стала ідеальним, живим, ходячим прикладом моралі Бронкса в її найпригнічуючій формі, ви мене розумієте? Тоді! Прорив! І що я роблю, я починаю поводитися так, ніби я повинна мати любовний зв'язок з кожним, з ким я лягаю в ліжко! Ви не розумієте? Це просто дуже прозоре продовження тієї самої старої моралі. Ви повинні погодитися, бо що таке любовний зв'язок, як не шлюб без всяких мамбо джамбо?* Я маю на увазі, емоційно ви отримуєте таке саме покарання! Хіба ні? Від коханця, як і від чоловіка? Немає заперечень? Добре! Отже!

Несподівано мене осяяло: а що, будь ласка, не так із звичайним старим статевим а-к-т-ом? Я була впевнена, що саме це мав на увазі мій хлопець. Звичайно, вони не кажуть цього прямо, це має вийти від вас. А якщо ви така ж дурна, як я, а я можу бути страшенно дурна в деяких питаннях, це може коштувати дуже дорого. Давайте просто не будемо думати про те, скільки це мені коштувало в перерахунку на готівку! О'кей? У будь-якому разі, я почала, ну, пробувати дещо, знаєте, просто пробувала свої сили, і, любчику, це нікуди не привело: я навіть не могла досягти кульмінації!

Затим! Сьогодні вночі, коли я вийшла в ванної кімнати і побачила вас, чистий символ — ось що ви є, знаєте, символ, о так, чистий символ, ні більше, ні менше. Ви цього не знали? Не можу в це повірити. У будь-якому разі, я знала, що зроблю справжній прорив. Ніяких роздумів, мій любий, ні-ні; тільки почуття, тільки почуття. Ви бачите, в якому я стані, чи не так? І хіба я не підійшла прямо до вас? Ну, можу вам сказати, що я ніколи раніше цього не робила! Хто я, на вашу думку? Я просто мала це відчуття і нічого не могла з цим вдіяти, а крім того, я й не хотіла нічого з цим робити. О, коли настане час, звичайно, я муситиму запитати себе, чому я вибрала ковбоя, а по-друге, чому ковбойську повію.

Але не цієї ночі! Ні, сер. Бути аналітичним в процесі - це поцілунок смерті. Ваш оргазм вилетить у вікно. Поцілуйте мене просто зараз, добре? Перш ніж ми все обговоримо? Ей, послухайте! Ви будете соромитися, якщо я увімкну цю велику яскраву лампу над моїм ліжком і огляну вас з голови до ніг? Бо я ніколи не вивчала чоловіка повністю, тобто кожен квадратний дюйм його тіла, а мені смерть як хочеться. Можна? Адже дивні прохання — це частина вашої професії, чи не так?

І, до речі, скільки це мені взагалі коштуватиме?


РОЗДІЛ 2


Джоу спостерігав, як жінка говорить. Але його слух працював не так, як зазвичай. Всі її слова були для нього як дощ, а між ними було скло. Він чув її слова і бачив їх, але вони ніколи не досягали його.

Те, що він чув було пов'язано з капсулою, яку він проковтнув, високий, тонкий, окремий звук, який насправді не був звуком. Це можна було легко уявити: скажімо, це був високо натягнутий трос, на який він злетів, на такій висоті, що всі почуття: зір, слух, дотик — злилися в одне ціле.

В один такий момент він вирішив подивитися на вечірку з цієї висоти: побачив ковбоя, самого себе, який дивився повз безладну суміш безликих гостей вечірки у кінець кімнати, де двоє молодих людей у чорному сиділи на підлозі біля ніг жінки.

Але з його точки зору ці троє людей були зовсім не трьома: їх було четверо, і одним з них був він сам. Він належав до них. Він був Джоу Бак, ковбой, і там була його блондинка, яка сиділа з двома красивими дітьми.

Тепер, звісно, йому стало зрозуміло, чому його запросили на вечірку: він був відсутнім членом чогось, завжди ним був, але тепер все виправиться.

В іншому кінці кімнати зчинився гамір. Усі обернулися, щоб подивитися на те, що, судячи з усього, було вступом до якоїсь розваги. Гравець на барабанах бонго виконував барабанний дріб, а дівчина, що грала на блокфлейті, намагалася якнайкраще імітувати фанфари.

Тим часом МакАлбертсони допомогли своїй леді встати на ноги. Вона здавалася або п'яною, або під дією наркотиків. Але, звівшись на ноги, вона змогла йти самостійно, створюючи враження недосконало керованої маріонетки. Пролунав брязкіт і дзвін біжутерії, коли вона відсунула десятки браслетів з зап'ясть до ліктів і попрямувала до центру кімнати.

Джоу вважав, що саме в цей момент мета вечора стане зрозумілою для інших так само, як і для нього. Відбувалося щось на кшталт весілля, весілля дещо незвичайного виду, скоріше зустрічі, на якій головні дійові особи мали глибшу, таємничішу, ніж зазвичай, спорідненість між собою. Той факт, що він ніколи раніше не бачив цих трьох людей, не здавався йому суперечливим: його химерне бачення було таким, що будь-яке порушення звичної логіки речей одразу набувало нового і вищого порядку пристосованості виключно для себе.

Наприклад, те, що сталося далі, було в певному сенсі неможливим, але він все одно бачив, що це сталося. Біловолоса жінка окинула поглядом людей, що зібралися там, і при цьому її погляд на мить зіткнувся з поглядом Джоу, а потім перейшов далі. Він затремтів, і все його тіло схолодніло від потрясіння. Адже в той момент на нього поглянула Саллі Бак. Вона тепер була набагато старшою і дивнішою, ніж він її пам'ятав. Але вона все одно була Саллі Бак, і він отримав цей короткий, холодно-яскравий погляд від неї. І тепер він знав, що це була його бабуся, яка повернулася з могили, яка послала цих двох сумних-як-смерть, отруйно гарненьких дітей на вулиці Нью Йорка шукати його. І з якою метою? Звичайно, щоб повідомити йому щось термінове. І ось воно, повідомлення ось-ось буде вимовлено:

МакАлбертсони, у всіх відношеннях діти зі снів, стрункі та безстатеві у своєму обтягуючому чорному одязі, явно того виду молодь, яких можна було б послати посланцями з могили, підійшли до старої жінки, мабуть, щоб підхопити її, якщо вона впаде, або надати іншу допомогу. Тепер вона підняла руки, щоб привернути увагу, і коли всі замовкли, її руки злетіли до обличчя, і вона почала хихикати та кашляти. Схоже, вона забула, що мала сказати. Потім відбулася швидка нарада з МакАлбертсонами.

Жінка з гарему Джоу, та, що в помаранчевій сукні, запитала його, чому він спітнів, але Джоу, здавалося, не почув питання. Тоді вона сказала:

- Я думаю, вам слід щось з'їсти, бо трюк у тому, щоб продовжувати їсти, хіба ви не знали цього? Принести вам сендвіч?

Він щось їй відповів, і вона пішла.

Тепер і стара, і дівчина вказували на хлопця на ім'я Хензель. Усі в кімнаті стежили за його рухами, коли він намалював велике чорне Х на вивісці, закресливши слова «ПІЗНІШЕ, НІЖ ВИ ДУМАЄТЕ». Він поклав мітлу в відро і підійшов до сестри. Вони обоє кивнули старій жінці, повертаючи їй увагу присутніх. Вона знову забряжчала браслетами і відкашлялася, виплюнувши мокроту в хустку, засунуту за пояс. Потім вона підняла руку, просячи тиші, дочекалася її і заговорила голосно, рівно, тремтячим голосом середньозахідною протяжною вимовою.

- Це не пізніше, ніж в’думаєте, і більше не ‘иховано.

Вона зробила паузу, втягнувши щоки і стиснувши губи, ніби вони були занадто сухі, щоб продовжувати промову: ефект був такий, ніби вона відправляла в повітря вечірки серію швидких відчайдушних поцілунків. Гретель МакАлбертсон дала їй ковток пива. Жінка облизнула губи і хапнула повітря, а потім раптом скрикнула: «Час!» — тримаючи обидві руки нерухомо в повітрі, нібито зупинивши продаж самого обговорюваного товару. Сталася ще одна серія спазмів кашлю.

Публіка мовчки чекала хвилину, але потім повільно почалося шепотіння, яке наростало, і Джоу почув, як один чоловік сказав:

- Їй краще бути тут, ніж у якомусь підворітті. До того ж, вона занадто далеко зайшла, щоб розуміти, що з нею роблять.

А жінка відповіла:

- О, не кажіть мені, що вона не розуміє. Я вважаю це жорстоким. Ці люди все ще мають розум, хай там як далеко вони зайшли!

Стара жінка знову притулилася до МакАлбертсонів, вочевидь, за їхніми настановами. Потім вона знову повернулася до присутніх і раптом закричала:

- Наш час сплив. Його більше немає!

Її губи розтягнулися, оголивши маленькі жовті зуби і механічну посмішку, яка, здавалося, не мала іншої мети, крім як продемонструвати останній трюк володаря маріонетки.

Вона поглянула на МакАлбертсонів, чекаючи їхнього схвалення. Вони обоє енергійно кивнули. Тоді, ніби зламавшись посередині, верхня частина тіла старої жінки впала вперед із брязкотом металу.

Вона вклонилася. МакАлбертсони зааплодували. Усі приєдналися. Шум досяг абсурдних, громоподібних масштабів, ще більше посилений свистом, криками, тупотінням ніг і навіть двома чи трьома викриками.

Ретсо стояв поруч із Джоу і штовхнув його ліктем.

- Чому ви аплодуєте? Що це, бляха, було, пісня і танець? Я думав, вони змусять її принаймні відкусити голову куриці.

Джоу відійшов від Ретсо, пробираючись крізь шум, переступаючи через розсунуті ноги сидячих, обходячи схрещені коліна, коктейльні столики, лавки та музикантів, все ближче і ближче до старої жінки, яка вже повернулася на свій стілець позаду МакАлбертсонів.

Чорнява леді в помаранчевому раптом з'явилася на його шляху, тримаючи в обох руках великий, товстий сендвіч.

- Я думала, ви хочете оце! - промовила вона.

- Дякую, - відказав Джоу, але не взяв сендвіч. Він торкнувся її плеча, вона відступила вбік, і він продовжив рухатися до старої жінки.

Він відчував, що вечірка несподівано пішла не так як слід. Ще мить тому він щось знав. Щось важливе в його житті стало йому зрозумілим, а потім він забув. Або, можливо, він був лише на межі пізнання, і це було приховано від нього. Цією старою. Хто вона така?

Він роздивився її з близької відстані і виявив, що вона навіть старша, ніж здавалася під час розваги. Вона, мабуть, також відчувала біль — здавалося, що він її повністю вибив з колії. Її чоло було зморщене плетінням напруги і зморшок. Пудра, яка вкривала її, приховувала якісь висипання на шкірі. Її очі, що постійно кліпали, здавалися такими які ніколи не знали спокою. Вони були тремтячими квітами якогось нескінченного страждання, початок якого давно забувся. У дивні моменти внутрішнє скорочення змушувало її здригатися, ніби її вдарили, її очі на мить заплющувалися, а обличчя зморщувалося в безладний набір намальованих зморшок, наче вибухлий пакетик з-під цукерок.

Джоу намагався згадати, про що саме він прийшов просити в старої леді — або, власне, в подружжя МакАлбертсонів. Він стояв прямо перед ними, але вони не звертали на нього жодної уваги: здавалося, вони не мали сили дивитися на що-небудь або на кого-небудь, крім як на одне одного. А сам Джоу вже не міг бачити їх з висоти. Його особливий дар якось зник. Він більше не відчував жодної спорідненості з цими людьми. Вони були просто гарним хлопцем, гарною дівчиною і хворою старою, які намагалися влаштувати вечірку. Він завжди цікавився вечірками, а тепер відвідував одну з них і йому це не дуже подобалося: якщо це був взірець, то вечірки були ще сумнішими, ніж вулиці.

Великий чоловік з блискучим круглим обличчям схопив Джоу за руку і сказав:

- Ви не чули, що сказала Мати Церера? Вона сказала, що ви відцокали своє останнє тік-так. Тож лягайте, крихітко, ви мертві.

Чоловік засміявся і перейшов до когось іншого, кажучи:

- Ви чули, що я сказав тому хлопцеві? Я сказав йому: «Ви не чули, що сказала Мати Церера? Вона сказала...»

Джоу відразу ж почав діяти. Він швидко рушив до чоловіка, схопив його обома руками і спитав:

- Ей, чому ви обрали саме мене?

- «Вибрав вас», — перепитав чоловік з круглим обличчям. - Що ви маєте на увазі, під «вибрав вас»?

- Я маю на увазі, чому ви мені це сказали? Ви думаєте, що зі мною щось не так, чи що?

- Ви божевільний, — заявив чоловік. - Відпустіть мою руку.

- Я не роблю вам боляче. Я хочу відповідь, — наполіг Джоу.

Гретель МакАлбертсон встала поруч.

- Дякуємо, що прийшли, — сказала вона Джоу, — але ми хочемо, щоб ви пішли.

Ретсо теж з’явився там.

- Вас що, розбомбило? – дорікнув він. Потім звернувся до МакАлбертсонів: - Він просто розбомблений, ось і все.

Коли Ретсо вивів його з кімнати в коридор, Джоу спростував:

- Я не розбомблений. Я був, але тепер ні.

Пальто Ретсо закопалося; він почав ритися, шукаючи його.

- Я в халепі, ось у чому справа, - продовжив Джоу. - Я в великій халепі, і мені треба вибратися з неї.

- Я гидко почуваюся, - промовив Ретсо. - Мені треба полежати.

- Ей. – У дверях з'явилася жінка в помаранчевій сукні. Джоу подивився на неї і вона сказала: - Я ж спитала, скільки це коштує, чи не так?

- Скажіть їй, Ретсо, - промовив Джоу, не відриваючи погляду від жінки

- Двадцять доларів, - визначив Ретсо.

- Продано, - погодилась жінка. - Моя - фарбована овчина. Під сірим у ялинку. Ходімо.

- І плата за таксі для мене, - додав Ретсо. - Двадцять для нього і плата за таксі для мене. О'кей?

- Знаєте, що я думаю? Я думаю, що вам слід зникнути, зникнути назавжди. Розумієте? Наче померти!

- Я згоден, — відказав Ретсо. - І за цю послугу я беру один долар за проїзд на таксі.

Жінка дістала долар з невеликого рулончику з-за пазухи і вручила йому.

- Коли я дорахую до десяти, зникніть. Раз, два, три...

Ретсо почав спускатися сходами.

Джоу допоміг жінці одягнути пальто.

- Ей, — звернувся він. — Як вас звати, солоденька?

- О! — вигукнула вона. — Ви не знаєте, правда? Мені це подобається. Але я знаю, що вас звати Джоу. Що просто чудово. Джоу може бути ким завгодно. Поцілуйте мене, Джоу, обійміть мене, Джоу, посуньтеся, Джоу, йдіть геть, Джоу. Чудово! Ідеальне ім'я для самця, е-е-е... чоловіка! Щось на зразок Роуз для дівчини.

Знизу пролунав звук, ніби хтось впав зі сходів. Джоу побіг вниз, перестрибуючи через дві сходинки, і знайшов Ретсо на першому поверсі, який борсався біля перил, намагаючись підвестися на ноги. Тоді він впав вдруге. Джоу підняв його, і Ретсо дав вказівки, як його опустити на підлогу. Джоу опустив його на його сильнішу ногу. Ретсо тримався за стовпчик, стиснувши зуби і з блідим обличчям.

Жінка вже дісталася до другої сходової площадки. Спускаючись сходами останнього прольоту, вона запитала:

- Що сталося?

- Він впав, — відповів Джоу.

- З ним все гаразд?

- Ви що, кмітлива? — сказав Ретсо, а потім передражнив: - «З ним все гаразд?»

- Ну, якщо з вами все гаразд, — спитала вона, — то чому ви тримаєтеся за перила? Ви можете ходити чи ні?

- Чи можу я ходити? Звичайно, можу. - Він зробив три кроки, ловлячи двері. - Як це називається?

- Так, — промовив Джоу, — але до метро?

- Ні-ні, я немічний, я ніколи не доберуся, — Ретсо передражнив панночку. - Несіть мене!

- У нього є гроші на таксі, - нагадала жінка. Вона повернулася до Ретсо. - Ви ж в порядку. Правда ж?

- Я вже сказав, що так! – гримнув Ретсо.

- Він в порядку, — мовила жінка до Джоу. - Ходімо.


РОЗДІЛ 3


Годину по тому жінка, лежачи на боці, підперши голову ліктем, доторкнулася до Джоу вільною рукою.

- Таке трапляється, — сказала вона. — Не переймайтеся цим. Я маю на увазі, ви ж розхвилювалися щодо цього? Не варто. Давайте просто полежимо тут і подивимося, що буде. Може, навіть трохи подрімаємо, га?

Джоу простягнув руку через ліжко і взяв цигарку з тумбочки.

- Зі мною такого ще ніколи не траплялося, можете бути впевнені. Гм, а де сірники, ме'ем?

- У верхній шухляді. - Поки Джоу запалював цигарку, вона сказала: - Можливо, якби ви не називали мене «ме’ем», все було б краще.

Джоу ліг на спину і випустив дим у бік стелі.

- Вперше за весь клятий час ця штука мене підвела.

Жінка коротко засміялася.

Джоу швидко поглянув на неї.

- Що? Думаєте, я брешу?

Вона приклала зусилля, щоби посерйознішати.

- Ні! Звісно, ні. Мені просто щось здалося смішним, ось і все.

- Так? — сказав Джоу. - Ну, і що ж це було?

- Та так, нічого.

- Нічого, га?

- Ой, будь ласка! Чесно.

Джоу кивнув головою і знову став розглядати стелю.

- Гаразд, я вам скажу, — промовила вона. - Раптом я поставила себе на ваше місце і зрозуміла, що бути професіоналом, мабуть, це те, що насправді турбує в такій ситуації. Не те, щоб ви мали турбуватися з цього, бо це просто людське, але я раптом уявила собі жахливу картину: сурмач без сурми, поліцейський без дубинки і так далі, і так далі, і я просто... Гадаю, краще замовкну, бо тільки все погіршую!

Розум Джоу наполегливо працював. Він перебирав усі можливі причини своєї невдачі, думаючи про все, через що він став ослаблений і виснажений з моменту свого прибуття до Нью Йорка. І, думаючи про це, він відчував слабкість, втому, ніби щось інше текло в ньому замість крові. Потроху місто висмоктувало з нього всю життєву енергію, трохи тут, трохи там, все витікало, майже кожну секунду дня, тротуари з кожним кроком витягували щось з нього через ноги, шум транспорту висмоктував з його вух, а неонові вивіски витягували щось життєво важливе з його очей, і нічого особливо не надходило: кава тут, суп там, час від часу тарілка мокрого спагетті, гамбургер з пряної тирси, пляшка пива. І ніщо з цього не живило в ньому нічого, крім цієї втоми...


* * *

Коли він прокинувся, на краях штор були смуги денного світла. Ті самі думки, думки про те, що він слабшає, пронеслися в його голові, щось на кшталт безперервного сну. Він бачив, як його виснажують, грабують і обманюють тисячами неможливих способів: кожна посмішка коштувала йому неймовірних грошей, і щоразу, коли він кивав головою на знак згоди незнайомцю, з нього витягували життєво важливу субстанцію. Якщо в його присутності, в межах досяжності його чуттів, цокав годинник, дмухав вітерець або оберталося колесо, це якось здавалося, ніби вони крали його енергію, щоб живитися нею.

Майже приголомшений цими думками, він був здивований, виявивши, що його сила повернулася до нього, поки він спав. Він поклав руку на себе, глибоко зворушений, майже до істерики, почуттям полегшення і щастя. Але це швидко минулося, поступившись місцем бажанню помститися. Він хотів сказати щось за допомогою цієї сили, хотів, щоб вона мала значення, хотів використати її для протесту, хотів написати нею свої ініціали на небі і попередження чорними літерами, які змусили б їх тремтіти.

Жінка поруч з ним спала на спині. Він простягнув руку і поклав її на неї, зігнувши долоню і пальці у формі чашки і притиснувши їх до її чудового тепла.

За мить вони були разом, і вона кричала з кожним подихом. Він рухався в ній розмірено, систематично, ніби розраховуючи не на своє задоволення, а на її покарання. Але жінці подобалася ця гра. Вона кусала його за плече, щоб заслужити більше цього чудового гніву, і він мусив затиснути долонею її рот і сильно натиснути, щоб заткнути їй зуби, і він продовжував працювати і працювати і працювати і працювати, а очі жінки були дикими, і вона стогнала крізь його руку і слинила долоню і притиснутим ротом до неї, і своїм тілом вона казала: «О, так? О так? О так?» і відповідала на все, що він мав би сказати, і між ними встановилася якась запекла, виснажлива і наполеглива боротьба, але вона хотіла ще більше гніву, тому вона вчепилася йому в спину нігтями, і Джоу розумів, що вона змусила його кровоточити, що він знову втрачав сили. Тепер вони забирали його кров. Але цього разу він застав їх на гарячому; ну що ж, він їм покаже; і тому він входив у неї все сильніше, і глибше, і глибше, і глибше, і тепер з очей жінки текли сльози, і все її дихання супроводжувалося якимось тваринним звуком, що був ще більш лютим, ніж гарчання, він відірвав руку від її рота, подивився на неї і побачив, що її обличчя стало жахливим, тож він назвав її жахливою, і це їй допомогло, щось у ній зламалося, і вона почала сміятися і плакати, швидко переходячи від одного до іншого, як божевільна, і Джоу Баку стало ясно, що жінка знала, що отримає свободу, і він працював з дедалі більшою наполегливістю, щоб дати їй її, не тому, що хотів, щоб вона була вільною, а тому, що хотів відчути себе визволителем, хотів знову відчути в собі цю силу, і тоді пролунав довгий тихий крик, наче навмисний, що виходив від неї, і він продовжував ще хвилину, наче хотів кров'ю підписатись і з розмахом під тим, що він зробив; і, роблячи це, сталося щось несподіване: він сам став вільним. А потім він дозволив всій своїй вазі відпочити на жінці. Вона обіймала його руками і розмазувала рукою кров, яку видрала з його спини. І вона повторювала йому знову і знову найпоширенішу назву того, що вони зробили, ніби цей досвід можна було поліпшити, продовжити або навіть якось увічнити, називаючи його брудним словом. І коли Джоу лежав на ній, зануривши очі в подушку, у його свідомості з'явилися двоє молодих людей у чорному, стрункі, біляві і ясні, як день: МакАлбертсони. І на мить, коротко, поки жінка повторювала свою непристойну літанію коротких слів, він дивився на цих дітей у своїй свідомості і поринув у їхню таємницю. Бачив, як вони ставали дорослими на його очах, бачив, як вони йшли рука в руку на тлі небуття, разом, але не з'єднані, без матері і батька, без справжньої статі, не пов'язані зі світом, з тим, ким вони були, де і чим, бачив, як вони блукали в пошуках інших, які проходили через ті ж порожні регіони, інших, народжених вільними, чужими і непов'язаними, як і вони самі, і в цій короткій ясності Джоу Бак відчув, що знає, хто ці діти: вони його власні. Його власні нащадки, народжені дорослими від союзу цієї ночі.


РОЗДІЛ 4


Коли Джоу того дня залишив квартиру жінки, в нього був повний живіт їжі і гарячої кави, він був щойно викупаний і поголений, а в чоботах налито багато дорого-пахнучого одеколону, щоби протидіяти пахощам, і ще мав у задній кишені двадцять доларів. На площі Таймс він купив пару шкарпеток і чисту білизну і переодягнувся в чоловічій вбиральні в «Автоматі». Стара білизна і шкарпетки були в жалюгідному стані, і, відчуваючи себе екстравагантним, він змив їх в унітаз. Потім він вирішив витратити п'ятдесят центів, щоб почистити чоботи, і поки йому їх чистили, він перерахував свої гроші і подумав про те, що б він міг з ними зробити. Йому спало на думку, що він мав би купити нижню білизну і шкарпетки для коротуна. І, можливо, ще й трохи їжі. І медикаменти.

В аптеці на Восьмому проспекті він купив аспірин, сироп від кашлю та вітаміни в пігулках, а потім пішов до крамниці військово-морського спорядження, де купив пару довгої спідньої білизни і дві пари червоних вовняних шкарпеток, одну велику і одну маленьку, щоб врахувати різницю в розмірах ніг Ретсо.

Поспішаючи вниз по Восьмому проспекту з цими покупками, Джоу наспівував «Останнє збирання» у маршовому темпі, не звертаючи уваги на погляди інших пішоходів. Полуденне сонце розтоплювало купи брудного снігу вздовж водостоків, і йому доводилося спритно переступати через м'яку сльоту, щоб не зіпсувати оновлений блиск своїх чобіт. Вітрини деяких крамниць і два-три дзеркала вздовж дороги відбивали образ ковбоя, що проходить повз у чудовому стилі, і біля деяких з них він зупинявся, щоб посміхнутися собі і напружити сідниці раз чи два, щоб насолодитися всією силою, яка в них була. Останню покупку - коробку гарячого курячого супу - він зробив у хорошому єврейському делікатесному магазині в кварталі біля 30-ї вулиці.

Прибувши до Х-квартир, він зупинився на сходах, щоб перевірити свої пакунки: шкарпетки, спідню білизну, ліки, суп, цигарки. Щось у шкарпетках привернуло його увагу. Він поклав інші пакунки на одну зі сходинок і дістав шкарпетки з паперового пакета, тримаючи по одній парі в кожній руці. Він довго дивився на них, напружуючи мозок у пошуках якоїсь думки. Він на мить замислився над особливістю розміру ніг Ретсо, але це було не те, що йому було потрібно. Він хотів щось, що прояснило б його відчуття щодо всіх цих покупок, а не тільки шкарпеток. Але що б це не було, воно не давало йому спокою.

Він зібрав пакунки і піднявся сходами до квартири.

Ретсо сидів загорнутий у кілька ковдр зі стиснутими зубами, щоби вони не цокотіли. Він проковтнув дві таблетки аспірину, запивши їх невеликою кількістю води, але не міг змусити себе з'їсти суп, поки не минув озноб. На той час Джоу довелося знову підігрівати суп у маленькій каструльці на консервованій спеці, і тепер Ретсо так спітнів, що хотів зняти всі ковдри. Вони посварилися через доцільність цього, а також через питання про назву хвороби Ретсо. Джоу хотів називати її котячою лихоманкою, назва, яку Саллі любила застосовувати до ряду захворювань, на які він страждав у дитинстві, виходячи з теорії, що всі хвороби походять від котів, але Ретсо сказав, що він не був поблизу ніяких котів, і крім того, те, що у нього - це грип.

Поки він сьорбав суп, Джоу показав йому шкарпетки та кальсони. Ретсо подивився на них і похитав головою.

- Вони не підходять? — запитав Джоу.

- Ні. Але поки ви купували б нижню білизну, я міг би поцупити шкарпетки. Але нічого страшного. – З запізнілою думкою він додав: - Дякую. - Потім промовив:

- Ей, Джоу, не образитеся на мене, добре? Обіцяєте?

- Ага.

- Обіцяєте?

- Ага.

- Ну, я не думаю, що зможу ходити. - Ретсо дивився на стіну. Він явно відчував себе ніяково. - Я маю на увазі, що я багато падаю і... е-е....

- І що?

- Я боюся. - Він поставив миску з супом на підлогу поруч із купою ковдр і знову почав тремтіти. Він стиснув щелепи й міцно притиснув руки до тіла.

- Що саме? — запитав Джоу.

- Я ж вам вже казав!

- Я знаю, але...

- Про те, що станеться, — сказав Ретсо. - Я маю на увазі, що вони, е-е, ви знаєте... зроблять з вами... якщо ви не зможете, е-е... Ах, лайно!

- Хто? Що вони з вами зроблять?

- Я не знаю. Копи. Або... звідки мені знати?

- Ви маєте на увазі, — спитав Джоу, — якщо ви не зможете ходити?

Ретсо кивнув.

- Тоді вони щось з вами зроблять?

Ретсо ще раз кивнув. Тоді Джоу підвівся і почав кричати.

- Ну, а яке діло копам до цього? Це не їхня, грьобана справа, хто ходить, а хто ні! Чуваче, клянуся, ви говорите, як людина з паперовою дупою! Ви що, не знаєте, що ми з вами збираємось зробити? Ми з вами їдемо до Флориди.

— Флорида! Що за...

— Це лише питання вартості квитків на автобус, ось і все.

— Та годі вже з цією Флоридою. Припиніть це гівно.

Ретсо насупився і шукав на обличчі Джоу хоч якісь ознаки розсудливості.

- Я тут подумав, - говорив далі Джоу, - що головне, заради чого ми тут так надриваємо наші дупи, — це щоб зігрітися. Правильно? Ви ж зараз тремтите, бачите? Друге за важливістю — це їжа. Знову правда, еге ж? Ну, а у Флориді все зводиться до кокосів, сонця та всього такого, і там взагалі не треба дупу свою надривати. Подумайте головою, Ретсо, ви ж це знаєте, ми про все це лайно говорили безліч разів, ви забули?

Він дістав свої гроші й показав їх, розтягнувши купюри, наче покерну комбінацію.

- Ось це початок, те, що я заробив учора ввечері. Сьогодні ввечері я зароблю решту. Все готово, я просто чекав, щоб сказати вам, ось і все. А тепер скажіть мені: ми вирішили, що автобус коштуватиме тридцять вісім на кожного, о'кей? Тож скільки це буде удвічі більше?

— Ви що, берете мене з собою? — запитав Ретсо.

Джоу кивнув.

— То скільки вийде, якщо помножити на два?

— Сімдесят шість. Слухайте, Джоу, у мене є дев’ятнадцять. Вони в тому черевику.

— Де це ви взяли ці дев’ятнадцять?

Джоу підійшов до черевика й витягнув гроші.

— Я минулої ночі пройшовся по їхнім пальтам, - відповів Ретсо.

— Яким пальтам?

- На вечірці, на вечірці, христаради! Пам’ятаєте, на сходах? Усі ті пальта? Ну, я і назбирав дев’ятнадцять доларів.

- Гаразд. І з цими дев’ятьма* виходить скільки? Скільки мені ще треба зібрати?

Ретсо на кілька секунд заплющив очі, а потім сказав:

- П’ятдесят. Скажімо, п’ятдесят. Це забагато, га?

- Забагато фігні, — відказав Джоу. - У моєму теперішньому настрої це дрібниця. Побачимося пізніше.

Біля дверей він озирнувся.

- Одягніть ті кальсони і фуфайку, — сказав він. — І шкарпетки! Ми ж не будемо мчати в автобусі, а ви там будете смердіти ногами!

Ретсо дивився то на Джоу, то повз нього.

- Я не можу в це повірити, я не можу в це повірити. Я просто, чорт забирай, не можу в це повірити. - Потім він нахилився вперед. - Ей, зачекайте хвилинку! - Він захитав головою з боку в бік. - Ви ж не збираєтеся зробити якусь справжню дурість, правда ж, і не закінчите з вашою дупою у петлі?

- Ви не можете замовкнути? – відповів Джоу. - Не можете? Не можете хоч раз стулити пельку і дати мені щось зробити? Я маю на увазі, хіба є закон, який забороняє Джоу Баку мати хоч одну кляту ідею, не наразившись на неприємності, хоч одну кляту маленьку ідею?

Він повернувся до кімнати і плюхнувся на стілець, важко вдаривши ногами об підлогу.

- Тепер ви взяли і закинули увесь мій настрій прямо в дупу!

Але він одразу ж підвівся і повернувся до дверей.

- Ні, ви цього не зробили, — сказав він. — Будь я проклятий, якщо ви це зробили! Ми з вами сьогодні ввечері їдемо з міста.

Він грюкнув дверима і спустився сходами, перестрибуючи через дві сходинки.


РОЗДІЛ 5


Джоу оглядав підворіття, вестибюлі кінотеатрів та зали ігрових автоматів на площі Таймс в пошуках можливості заробити, але протягом перших двох годин нічого особливого не відбувалося. Було занадто холодно, щоб довго стояти на місці. Він згаяв близько п’ятнадцяти хвилин на площі Даффі на потенційному клієнті, який надто злякався, щоб заговорити, а ще майже годину згаяв, йдучи слідом за вродливою жінкою аж до Центрального вокзалу, лише щоб побачити, як вона сідає на потяг до Нью Хейвена. Він пройшовся назад до площі Таймс, потім уздовж Бродвею аж до 50-ї вулиці, далі — на Восьмий проспект і назад, знову перетнув 42-гу, а потім пройшов тим самим маршрутом вдруге і втретє, розігріваючись між прогулянками в крамниці непристойних книжок та в ігровому залі під назвою «Фасінейшен», де він програв долар і двадцять центів.

А потім, десь близько восьмої години, на мить забувши про предмет свого полювання, він ліниво дивився у вітрину крамниці чаклунства і фокусів на Сьомому проспекті, коли усвідомив, що найцікавіша подія вечора виявилася менш ніж за три фута від нього і дивилася у ту саму вітрину.

Це був чоловік років п’ятдесяти, червоно-біло-синій. Він був кремезним, майже гладким, з дуже чорними бровами. У нього було приємне кругле обличчя, яке, здавалося, завжди посміхалося, навіть у спокої, а його очі випромінювали тривогу й невпевненість щодо всього на світі. Але найяскравішою рисою цього чоловіка були ті кольори, що нагадували американську музичну комедію: червоний колір його обличчя, чистий білий колір його волосся та шовкового шарфа, а також яскраво-синій колір його очей і пальта.

Джоу навчили, що не слід заговорювати першим. Ви мали дозволити їм це зробити. Існувало кілька теорій на користь такого підходу: по-перше, якщо заговорити першим, це свідчило про певне прагнення, яке могло знизити вашу ціну, а по-друге, якщо ваш потенційний клієнт виявився б поліцейським під прикриттям, він заарештував би вас за домагання.

Але Джоу відчував, що треба діяти, доки холод не встиг його остаточно охопити. У певні моменти цих зимових вечорів, стоячи у підворіттях площі Таймс, його обличчя німіло й блідніло, і він не міг ані ясно мислити, ані поводитися природньо; відтоді він починав виглядати й поводитися як невдаха, і ніхто не хотів мати з ним нічого спільного.

Тож він пустив обережність на вітер, широко посміхнувся й перевів погляд на те червоно-біло-синє обличчя; він уже збирався щось сказати, як той чоловік сам заговорив.

— Як ви поживаєте? — Велике обличчя розтягнулося посередині, відкривши ще більше червоного й білого — ясна та ідеальні зуби, — і він стиснув руку Джоу обома своїми.

З перших же слів цьому чоловікові вдалося створити атмосферу надзвичайної близькості. Сторонній спостерігач, побачивши цю сцену, міг би сказати, що двоє давніх друзів воз'єдналися на несподіваній зустрічі після років болісної розлуки.

Його голос — він одразу ж почав говорити так, ніби ніколи не збирався зупинятися — був глибоким, дзвінким і енергійним, але водночас дивно манірним, що надавало йому вигляду істеричного, дещо жіночного, зніженого бика. Представившись як Таунзенд Пі. (від Педерсон) Лок із Чикаго («Звіть мене Тауні»), він сказав, що працює «у паперовій справі» і приїхав до Нью Йорка, щоб відвідати з’їзд виробників.

- І, чесно кажучи, щоб трохи розважитися, чорт забирай, — додав він, наче людина, яка вирішила наполягти на певному рішенні. - Це моя перша ніч тут, - повів він далі, - і я вважатиму це жахливим знаком, що затьмарить усі мої десять днів, якщо ви не погодитеся повечеряти зі мною. Будь ласка! Це для мене надзвичайно важливо. Ви погодитеся? Ви скажете «так»?

Джоу зрозумів, що його згода насправді не була потрібна. Бо він не вспів і кивнути, як його вже майже силоміць повели 42-ю вулицею. Тауні ні на мить не замовкав. Більше того, він не був тим типом співрозмовника, якому потрібні були якісь ознаки того, що його слухають. Він перелітав з теми на тему, наче метелик: Чикаго, їжа, його мати, з’їзд, Нью Йорк, люди загалом, ковбої, потреба у «розвагах», знову його мати, Середній Захід, ресторани, релігія, Мічиганський проспект, мистецтво розмови. (Ось що мені в вас подобається, ви такий чудовий співрозмовник, — сказав він у якийсь момент, від чого Джоу широко розплющив очі й здивовано кивнув головою.)

- Тож, де б ви хотіли поїсти? Ви можете вибрати будь-який ресторан на острові Манхеттен. Ні, ні, на всьому Східному узбережжі. Якщо є якесь місце в Нью Джерсі, на Довгому острові чи навіть у Філадельфії, куди вам так дуже бажано потрапити, ми наймемо авто. Тож кажіть! «Шамбор»? «21»? «Луау»?* Не переймайтеся тим, як ви одягнені. Вони мене знають. Я скажу їм, що ви з родео, у Нью Йорку завжди є родео. До того ж, ви виглядаєте дуже елегантно, а ці заклади, справді хороші, ніколи не переймаються краватками чи якимось іншим новим шикарним гівном. О! — він клацнув пальцями. — Але, підтричортиусе, я скажу вам, що нам доведеться зробити: нам доведеться поїсти в моєму номері, бо о дев’ятій тридцять мені мають зателефонувати. Моя мати завжди дзвонить мені перед сном, і я мушу бути там. Їй дев’яносто чотири, і в цьому віці, як на мене, просто обов’язково треба бути поруч, коли телефонують, щоб побажати доброї ночі, чи не так? Тож хіба це не чудово? Замовити вечерю в номер? У мене дуже скромний, але цілком приємний номер-люкс у готелі «Європа» біля Дев’ятого проспекту. Усі мої вишукані друзі зупиняються в «П’єр» або «Плаза», і нехай собі там зупиняються! «Чому ви зупиняєтеся там, Таунзенде, будь ласка?» Ну, звичайно, я знаю, і ви знаєте, що п’ятдесят років тому «Європа» була єдиним готелем на Манхеттені: ті високі стелі, весь той мармур у ванних кімнатах. Ми цінуємо справжню якість. - Він стиснув руку Джоу. - На відміну від простої моди. Ось! Погляньте!

Коли вони увійшли до вестибюля, молодий чоловік із худим, холодним, рішучим обличчям втиснув в руку Джоу аркуш паперу. На ньому було написано: «Ви перебуваєте у палаючій будівлі, і Ісус — єдиний можливий пожежник». Він зім’яв аркуш і поклав його до кишені.

— Погляньте на цей чудовий вестибюль! — вигукнув Таунзенд Пі. Лок.

Вестибюль готелю «Європа» перетворився на своєрідну галерею для дрібних підприємців. Один куток відгородили для фотографа, що робив знімки на паспорт, іншу частину відвели під фітнес-клуб і таке інше; також там стояло кілька автоматів із шоколадними батончиками, безалкогольними напоями та цигарками. Підлога була викладена потрісканою плиткою, яку нещодавно недбало вимили, залишивши смуги засохлого бруду та ледь помітний запах аміаку в повітрі. Портьє, сірий, маленький, майже непомітний чоловічок, здавалося, був обраний за його здатність демонструвати гостям глибоку байдужість до їхніх приїздів і від’їздів

Вони увійшли до скрипучого, повільного автоматичного ліфта, і Таунзенд Пі. Лок говорив усю дорогу до п’ятого поверху й продовжував говорити, йдучи коридором:

-...Мейсі,* Парк, Віллидж, вогні, мільйони незнайомців з усіх можливих куточків світу... - Він перелічував ті сторони Нью Йорка, які його найбільше захоплювали. - ...абсолютна і повна приватність, такий собі, не знаю, шалений порив уперед у всьому; ви це розумієте? Тобто, як би це сказати? Моє відчуття часу тут повністю змінилося. І Чикаго, зауважте, це не просто провінційне містечко. Але тут, бачте, кожна секунда нестримно мчить уперед. Слухайте! Слухайте! Послухайте самі! Час — це Колос, і він крокує Бродвеєм! Хіба ви не чуєте, як він наближається?

Вони стояли у вітальні Лока біля вікна, дивлячись на 42-гу вулицю. Чутно було той звук, який він намагався назвати. Це був всепроникний, пульсуючий гуркіт, ніби мільйони машин і людей на острові об’єдналися в єдиний ритм, говорили одним голосом і сприймалися як єдина істота неймовірної сили.

- Ви і я, — сказав Лок, — робимо свій внесок у це. Так! Хіба це не захоплююче? Тільки уявіть: ваше серце калатає «тум-те-тум-те», проектор у тому кінотеатрі працює «клац-клац-клац», а кожне з тих авто їде «гир-гнир-гир» і о! У мене є гарний джин. Але якщо ви віддаєте перевагу чомусь іншому, вам принесуть. Можливо, ви п’єте лише añejo,* або ірландський віскі, або саке. Скажіть, будь ласка.

- Джин – буде добре.

- І мені це справді здається нестерпно захоплюючим, — продовжив Лок, — ця справа з часом у Нью Йорку. Але з іншого боку, саме це усвідомлення може кинути мене прямо в прірву. Розумієте, я маніакальний, і в мене бувають ці страшні депресії, і всі вони пов’язані з часом. Наприклад, у Чикаго я часто маю таке відчуття, що час насправді зупинився десь двадцять років тому! І що все, що сталося з того часу, — це якась жахлива помилка. Хіба це не моторошно? Наприклад, у такому настрої мені здається абсолютно гротескним, що десь у світі може існувати цей сивоволосий джентльмен, якого ви бачите перед собою. Його не існує! Була війна, був молодий чоловік у формі, надзвичайно вродливий, з цілком чорним волоссям — і він, як передбачувалось, мав загинути на війні! Але він не загинув. На небесах сталася якась ідіотська помилка, і він досі тут! Хіба це не кумедно?

Гаразд, досить про мене. На цей вечір я вже наговорився. Ось ваш напій. А тепер я хочу почути все про вас і про те, як там на Заході. Тобто, що там відбувається у скотарстві, заради всього святого? Але спочатку дозвольте мені зізнатися вам в одному: Захід має наді мною неймовірну владу — ті простори та романтика, все те суспільство перекотиполя та шкіри. Отже, бачте, навіть якби ви не були такою надзвичайно чудовою людиною — хоча я знаю, що ви саме такий, я це відразу зрозумів: талановитий, чуйний і незвичайний у багатьох відношеннях, — але навіть якби ви не були усім цим, я все одно, без сумніву, відчув би це, це, це... — він помахав долонею туди-сюди понад серцем, ніби це був магніт, який мав притягнути потрібне йому слово, — ... цей зв’язок! - Тепер він висунув руку вперед, ніби на ній був зображений зв’язок. - Просто тому, що ви з великого Заходу. Моя мати поділяє це зі мною, справді поділяє, вона вас абсолютно обожнюватиме, і коли вона зателефонує — він подивився на годинник — десь о дев’ятій тридцять, я хочу, щоб ви взяли слухавку і сказали: «Ало, Естель, я...» Як вас звати?

- Джоу.

- «Ало, Естель, я Джоу. А Таунзенд поводився як дуже хороший хлопчик». — Або щось таке, що завгодно. Я вас представлю, скажу, що ви ковбой, і вона буде в захваті. Їй дев’яносто чотири роки! А розум? Як сталевий капкан! Можу я розповісти вам, що я зробив для неї на її день народження? О, послухайте! Вам же, мабуть, не цікаво, що я зробив для дуже дорогої старенької леді, яку ви навіть ніколи не бачили, на її день народження, чи не так?

- О, бляха, так, — сказав Джоу. — Я хочу про все це почути.

Джоу відчував, що йому вигідно, щоби цей чоловік продовжував говорити. Йому треба було подумати. З цим чоловіком були пов’язані якісь гроші — можливо, не мільйони, але чимала сума. Джоу припустив, що той обрав саме цей готель, а не кращі, бо тут він мав свободу потурати своїм особливим схильностям. Тепер вони сиділи: Джоу на дивані, а Лок — у м’якому кріслі. Джоу розмірковував, як довго триватиме ця розмова, скільки часу мине, перш ніж чоловік неминуче примандрує до дивана, опустить руку на коліно тощо, і яка стратегія буде найкращою в той момент. Зробити пряму ділову пропозицію? Почати промову на кшталт «зроби мені послугу»? У цьому чоловікові було щось привабливе, але він намагався цього не помічати. З прямими діловими стосунками було простіше впоратися.

- ... і там стояв цей струнний квартет. Уявіть собі: літня леді напівсидить в ліжку, підперта подушками, під блідо-блакитним мереживним покривалом, з волоссям, закрученим у дрібні кучері — я сам двічі на тиждень роблю їй зачіску — а біля її ніг стоїть Віденський Струнний Квартет і грає «З Днем Народження Вас»!

Лок заспівав приспів, закінчивши словами: «З днем народження, люба Есте-е-е-ель, з днем народження вас».

- О Боже! - У його надзвичайно блакитних очах стояли сльози. - А напередодні ввечері вони грали Бетховена перед двома з половиною тисячами людей! Ось що я роблю для неї. Я маю на увазі, як інакше можна розважити жінку, яка на двадцять років старша за сам час? І, звісно, це робить моє життя таким багатим. Люди кажуть: «О, ви такий добрий до Естель». «Нісенітниця», — кажу я їм, — «я добрий до себе!»

Останнє було сказано з якоюсь дикою силою. Продовжуючи спокійніше, він нахилився вперед і промовив:

- Дозвольте пояснити: моя мати, як виявилося, є надзвичайно рідкісною людиною з найвинятковішою чутливістю. Привілей насолоджуватися її товариством вартий будь-яких жертв. Я не хочу перебільшувати, але якби я описав свою матір так, щоб віддати їй найменше, що їй належить, я, здається, був би винним у найгрубіших перебільшеннях. Тому я зазвичай мовчу на цю тему, мовчу як камінь, з тієї простої причини, що пересічна людина, маючи дуже обмежене уявлення про справжні можливості людського духу, не здатна осягнути . . . Наприклад, дозвольте мені перервати себе: мені часто кажуть, і навіть дуже близькі друзі — о, це так сумно, і такий коментар якби свідчить про убогість — ви не повірите, але ці стосунки, які я описую, ці люди називають «хворими». І знаєте чому? Тому що я не одружився! Ну, я вирішив цього не робити, і чому, заради всього святого, я маю це робити?

Ця думка змусила чоловіка замовкнути. Здавалося, він забув про присутність Джоу і сидів, витріщаючись на бильце дивана, насупившись і стиснувши зуби. Потім, раптом усвідомивши напій у руці, він підняв його, так різко, що пролив частину на штани, посміхнувся, витер, запропонував «тост за Дикий Захід!» і знову заговорив.

- Бачите, я захоплений цим питанням, і, звісно, ми живемо в епоху, коли будь-яка пристрасть підозріла. Усі старі цінності тепер мають ці потворні маленькі клінічні назви: вірність — це фіксація, обов’язок — це провина, а будь-яке кохання — це якийсь вид комплексу! Вам варто послухати Естель, вона така кумедна на цю тему! І, бачте, рідко коли сам психіатр говорить таку нісенітницю, це ваші найкращі друзі! Але хіба ви не думаєте, що потрібен крихітний розум, щоб виносити такі судження про таємне серце іншої людини? Хіба ви були б таким зухвалим? Звичайно, ні. Дозволь мені сказати вам, що каже справжній аналітик, чи можна? І цьому чоловіку платять п’ятдесят доларів на годину, чи потрібно мені більше говорити про його кваліфікацію? Ну, він каже, що це надзвичайно успішні стосунки. І чому? Тому що це працює!

Все дуже просто: ідеал дитини — зберігати материнську любов — вічно. Я це зробив. Я прожив це ідеальне існування. Проблеми відносно незначні: по-перше, вона помре раніше за мене. Можливо! О, бачите, це одне з чудес характеру моєї матері: вона не помре! — Він вдарив кулаком по бильцю крісла. — Це правда. Ці жінки породи моєї матері відмовляються помирати, вони на боці життя. Вони не скажуть «так» смерті. У них забагато любові до життя, щоб просто відпустити все це. Це мужність. Ось так перетиналася ця країна в часи критих возів. Чоловіків підтримували, вмовляли, підганяли ці жінки, і саме так первісне життя було завойовано, знищено. Чи усвідомлюєте ви — і це зовсім не відхилення від теми, це сама суть справи — моя мати поїхала до Міннесоти у фургоні? Іншими словами — дозвольте мені пояснити, дозвольте мені розповісти вам, що це означає — за її життя ця країна пройшла шлях від стадії першопроходців до цього повного розквіту, яким ми всі насолоджуємося сьогодні. Ми з вами, Джоу, щодня пожинаємо врожай у цьому садовому куточку світу. І саме ці жінки посіяли насіння, так, ми всім їм завдячуємо, вся ця чудова цивілізація, кожна її частинка — їхнє творіння.

І вони не просто виконали свою роботу, але й погляньте на цю швидкість! Мій хлопче, у всій світовій історії немає жодної країни, яка б так стрімко, так ефективно перетворилася з дикої на цілком цивілізовану. Ось вам і причина. - Він дещо сором’язливо вказав на фотографію Естель і підморгнув їй. Літня леді на фотознімку, здавалося, скромно приймала комплімент. - Хіба вона не мила? Посмертне зображення королеви Вікторії. І весь наш будинок оформлений у вікторіанському стилі, з різьбленим палісандром і червоним оксамитом, і ми живемо у чудовій вежі з видом на озеро, з такою ж витонченістю та стилем. Я вожу її до театру та на всі концерти в її інвалідному візку — коли вона на це здатна. Хіба ні? — запитав він фотографію. А потім він послав їй повітряний поцілунок і оголосив, що настав час попоїсти.


* * *

Далі відбулася довга телефонна розмова, під час якої портьє повідомив Локу, що в готелі немає ресторану, а Лок наполегливо намагався переконати портьє, що той помиляється у цьому дивному припущенні: ресторан мав бути, бо він зголоднів.

В якийсь момент він прикрив рукою мікрофон слухавки і розповів гостю про цю безвихідну ситуацію.

- Джоу, ви можете у це повірити? Цей бідолаха втовкмачив собі в голову, що в усьому готелі немає жодного ресторану. І, звісно, з цими людьми вже неможливо домовитися. З залізницями те саме. Розумієте, чому я змушений літати?

Зрештою непокірний службовець «погодився», що в сусідньому кварталі є китайський ресторан, і пообіцяв послати когось за чоп-суї* та яєчними рулетами.

До, під час їжі і після, і навіть тоді, коли він зі своїх великих білих зубів вичищав і висмоктував , Лок не переставав сипати словами. Складалося враження, ніби він щось з них будує — одну з тих кошмарних конструкцій, які постійно руйнуються трохи швидше, ніж їх встигають зводити. Ця, здавалося, мала стосунок до особистості Джоу Бака, бо хоча розмова мало стосувалася його, вона велася з припущенням, що гість Лока був якоюсь ідеальною та досконалою істотою, що поєднувала в собі всю мужність та героїзм молодого Гері Купера з культурою, чуйністю та співчуттям Роналда Коулмена. Лок, здавалося, боявся, що якби його гостю дозволили вимовити хоч одне повне речення, будова б завалилася.

Тим часом Джоу Бак не вважав за потрібне слухати, про що говорилося. Він лише піднімав брову, трохи нахиляв голову, і щоразу, коли співрозмовник посміхався, він наслідував його приклад і прихильно кивав головою. Іноді він вловлював одну-дві фрази: «Моя мати не терпить нічого гнітючого!». «Звісно, ви, люди, що займаються худобою, розумієтеся на цих справах набагато краще за мене, звичайного торговця папером». «Тож повернемося до моєї тези: звірі приборкали країну, а жінки приборкали звірів, причому останнім, звісно, дісталася набагато складніша робота, і вони впоралися, я б сказав, майже повністю, чи не так?»

І думки Джоу знову ж таки поверталися до проблеми, як зробити цей вечір оплаченим. Але він майже не просувався вперед. Слова його господаря діяли на нього як снодійне, майже паралізуючи його. Йому доводилося постійно боротися з тим, щоб не зануритися в справжній транс від нудьги, змінюючи положення, розтираючи шию, розминаючи суглоби пальців, мружачи очі.

Було вже початок дванадцятої, коли задзвонив телефон. Джоу скористався цією нагодою, щоб піти до ванної, де міг подивитися на себе в дзеркало. Коли він виходив із кімнати, Лок голосно й виразно говорив у слухавку.

- Хочете почути про дивний збіг? . . . Мамо, див-ний збіг. Вгадайте, про кого ми саме у цей момент базікали? . . . Я сказав, коли задзвонив телефон, вгадайте, про кого базікали. . . . Ба-зікали. . . . Ні, не мазюкали. Б-б-б-б-азікали. Говорили! . . . О, мамо! Хіба ви не накрутили гучність? Який ви одягнули? Цей не підходить, чому ви не одягнули «Акустікон»?* . . . А-ку-сті-кон! . . . Мамо, чорт забирай, це ж не-до-пус-ти-мо!

У ванній Джоу обливав обличчя та шию холодною водою, доки не відчув, що кров знову прилинула до голови. Потім він нахилився дуже близько до свого відображення й прошепотів:

- Як тільки той сучий син закінчить з теле-клятим-фоном, ви вступаєте у дію. Це наказ!


РОЗДІЛ 6


Джоу поозирався, шукаючи щось, що можна було б вкрасти. Зверху на унітазі лежала електрична бритва, але вона була завелика, для його кишені. До того ж, де під пальмою можна було б її підключити? У аптечці теж не було нічого, що вартувало б уваги. Зате він знову набрав собі трохи одеколону: зняв чоботи, розстебнув одяг і добре облив себе цією рідиною.

Потім він прислухався біля дверей. Телефонна розмова Лока не давала жодних ознак того, що скоро закінчиться. Джоу знову повернувся до дзеркала й почав репетицію:

— Слухайте, пане, е-е... тобто, Тауні. Слухайте, Тауні, я вам казав, що моєму малюку гірше за лайй-но? Так от, він такий, і я мушу якнайшвидше відвезти його на Південь. Так. Ну, я, е-е, не знаю, що в нього взагалі не так. Мав поліомієліт, коли був ще малесеньким, а тепер у нього тече з носа, він постійно тремтить і пітніє, зламана нога, все, що тільки можна. Тож я подумав, Тауні, я подумав, що краще відвезти його на Південь якнайшвидше. А тепер слухайте. Послухайте. Послухайте мене, чорт забирай! Ш-ш-ш, — застеріг він себе і продовжив репетицію пошепки. - А тепер послухайте мене, Тауні. О, я сьогодні тут чудово провів час, слухаючи вас десь сорок вісім годин поспіль. О так, мені це справді сподобалося, кожна клята всрата секунда. Але тепер послухайте мене. Мені потрібні гроші. І мені вони потрібні швидко, тож якщо ви хочете погойдатися на цій штуці, то краще замовкніть і починайте гойдатися!


* * *

У вітальні Таунзенд Пі. Лок сидів на краю дивана, однією рукою спираючись на слухавку, покладену на важелі телефону, а іншою прикриваючи рота. Його очі були широко розширені від занепокоєння.

- О, Джоу, — промовив він, коли його гість повернувся до кімнати. - Я повівся так по-дитячому. Я кричав. Я був неприємним. Я був нахабним. Чи варто мені зателефонувати їй і вибачитися? Вона зневажає марнотратство. Розкіш вона обожнює, а марнотратство — ні. Вона робить ці дивовижні розрізнення. Ну, я ж не можу перейматися, чи не так? Може ще потрошку?

Він вказав на пляшку джину на коктейльному столику.

- Так, дозвольте мені налити вам, Тауні, - відказав Джоу.

- Дякую, це дуже мило.

Джоу налив півсклянки чистого джина, а потім вклав її в простягнуту червону руку.

Джоу стояв прямо перед Локом, його пахвина була на рівні обличчя Лока. Настала довга тиша. Поступово увага Лока повернулася з Чикаго до Нью Йорка, але тиша все ще тривала. Чоловік усвідомлював присутність Джоу, що стояв перед ним, і на його обличчі чітко відбивалася ажитація, яку він відчував.

Джоу з застиглою посмішкою дивився на Лока. Лок поглянув угору і, зустрівшись з очима Джоу, тихо засміявся. Джоу кивнув. Потім він запитав:

- Чого ви хочете, Тауні?

Лок підняв чорні брови й запитав: - Що?

Джоу згорнув долоню трубочкою й опустив її біля паху.

- Навіщо ви мене сюди привели?

- О! — вигукнув Лок, притискаючи руку до серця. На його обличчі відбивався справжній біль. — Це так важко. Так важко. Неможливо. Ви, молоді люди, не усвідомлюєте, що робите. У вас, у вас є ця, ця болісна краса. Я знаю, що ви чудова, справді прекрасна людина, Джоу. Я зрозумів це відразу. Я сказав вам це на вулиці. А тепер ви робите цей, цей непристойний жест, і це поєднання, ця невинність, ця непристойність — у цьому є щось таке болісне, таке прекрасне. Я не впевнений, що зможу це витримати.

Мені не слід було запрошувати вас до себе. Я так хотів поводитися пристойно під час цієї поїздки, так намагався не викликати у себе огиду. Мабуть, я сподівався, що нам вдасться знайти спільну мову в розмові, що я, як старіша людина, зможу передати вам деякі свої враження від світу. Я маю на увазі, що сподівався, що ми зможемо знайти якийсь вищий рівень спілкування, хіба це не смішно? - Він зробив довгий ковток джину, і коли алкоголь трохи розігрів шлунок, знову заговорив голосом, який став похмурим і палким. - Я ненавиджу життя, ненавиджу кожну його мить. - Він почав було сміятись, ніби щоб стерти ці слова, але одразу ж відмовився від цієї ідеї. - Будь ласка, йдіть вже, благаю. Не ускладнюйте мені життя. Просто йдіть, поки в мене залишився цей шматочок сил, сили, щоб попросити вас про це.

- Ви маєте на увазі мій ухід? — запитав Джоу. — Ви хочете, щоб я пішов?

— Будь ласка, зрозумійте, я просто хочу... Ні, я не хочу... Ну так, так, я хочу. Я хочу, я хочу, щоб ви... Будь ласка, я хочу, щоб ви пішли! - Лок простягнув руки і стиснув кисть Джоу її між своїми долонями. - Будь ласка, допоможіть мені бути хорошим, — заблагав він. - Я не хочу бути таким, яким був у липні.

Джоу кивнув. Його власне розчарування було великим, але все ж зрозумів прохання цього чоловіка. Він почав відходити, але Лок затримав його за руку. — Джоу, послухайте, ви прийдете завтра до мене? Обіцяєте?

— А щ-що ж завтра станеться, — запитав Джоу, — що не відбулося сьогодні?

- Завтра я вже не буду таким самим. Я змінюся. Я не буду так нервувати. Ви навіть не уявляєте, як мені раптом стало погано, ніби ось-ось впаде бомба. Я ж хочу, ви розумієте, я хочу, щоб вона впала, страшенно хочу! Я просто нервую, коли ж це станеться! - Він знову спробував засміятися, але не зміг. -- Дивіться, це справжня паніка! Відчуйте, відчуйте моє серце! - Він приклав руку Джоу до серця під своїм жакетом. - Мабуть, це сукупність різних речей: той жахливий шум транспорту на вулиці, обслуговування номерів, яке принесло ту неїстівну кашу, коли я хотів чогось смачного, а потім цей жахливий дзвінок від Естель. Але, будь ласка, скажіть, що ви повернетеся завтра!

Джоу витягнув руку й попрямував до дверей.

- Я їду до Флориди, — сказав він. — Мені треба їхати до Флориди.

- О, це жахливо! - Лок підвівся й пішов за Джоу до дверей. - Я зустрічаю людину, яка розуміє мене, як ніхто інший, а вона вже й іде до... Послухайте! Зачекайте! Я хочу зробити вам подарунок! На дорогу! Ви ж дозволите мені, ви ж не проти?

Він поспішив до спальні.


Джоу був вражений таким неочікуваним поворотом подій. Він одразу ж розслабився, занурившись у стан насолоди та передчуття, гадаючи, який щедрий подарунок підготував той чоловік, чия вежа височіла над озером і який найняв музикантів на день народження своєї матері.

Він чув, як у сусідній кімнаті відкривається й закривається шухляда.

Лок повернувся. Він посміхався. Він підійшов до Джоу з простягнутим кулаком.

— Для мене буде честю, якщо ви це візьмете.

Джоу вже намагався підібрати слова, щоб висловити свою вдячність, ще до того, як побачив сам подарунок.

Пальці Лока розтиснулися біля обличчя Джоу, відкривши медальйон із зображенням святого Христофора.

— Будь ласка, візьміть його.

Джоу подивився на нього.

- Беріть! Не обов’язково бути католиком чи ще кимось. Він — покровитель усіх мандрівників.

Джоу похитав головою.

- Але я хочу, щоб ви його взяли, — наполіг Лок. — За те, що допомагаєте мені бути хорошим.

Джоу дозволив покласти медальйон йому в кишеню. І продовжував хитати головою навіть після того, як чоловік із Чикаго запитав його, що сталося.


РОЗДІЛ 7


Цей вечір сильно зіпсував йому настрій. Піднімаючись сходами до Х-квартири, він замислився, чи вистачить йому сил вигадати історію для Ретсо.

- Ретсо, — тихо промовив він, дивлячись на зимовий місяць з вікна на сходовому майданчику третього поверху. — Ні. Ріко. Я називатиму його Ріко. Ріко, — продовжив він, — боюся, що ця справа не дуже вдалася. Я трохи просцяв ніч на хибну зачіпку. Але я маю дещо заплановане на завтра, і я б сказав, що ми будемо в тому автобусі найпізніше за два дні. Як вам звучить?

Він похитав головою: це звучало зовсім не добре. Можливо, краще було б сказати, що він зібрав частину грошей, а решту можна буде вирішити завтра. Ну, Ретсо, сказав би він, ще двадцять, і ми будемо в тому автобусі.

Він увійшов, маючи намір розповісти цю брехню, і побачив, що Ретсо не спав, лежав втупившись у стелю. Джоу чекав, що той підведеться й почне розпитувати його про вечірні надходження, але Ретсо навіть не ворухнувся й нічого не сказав.

Джоу підійшов і подивився на нього зверху вниз. З якоїсь причини — можливо, він знав правду — Ретсо не дивився йому в очі. Він продовжував витріщатися на щось на стелі і вимовив:

- Мені наснилися гівняні сни.

Його голос був тихим і м’яким. З нього зникла вся хрипка різкість.

- Не спитаєте мене, — сказав Джоу, — як я сьогодні впорався?

Ретсо подивився на нього, але лише очима. Його справжня увага була десь в іншому місці. Його обличчя було позбавлене виразу, а очі, здавалося, втратили частину життєвої сили. Не силу зору — вона залишилася, — а ту силу, яка робила сам зір цінним, — її, здавалося, не стало.

- Мені байдуже, їхати кудись чи ні, — відказав він.

- Вам байдуже, чи поїдете до Флориди?

- Ні. То чому б вам вже не лягти спати?

Джоу поглянув на тепле місце поруч із Ретсо і вже подумав про те, щоб лягти. Потім він подивився на вологе, виснажене, кістляве обличчя Ретсо та на очі, що занадто глибоко сиділи в очницях, і в думках почув звук відкривання та закривання тієї шухляди у спальні готельного люкса Таунзенда Пі. Лока.

І тоді він зрозумів, що йому доведеться потрапити в ту шухляду.

Ось і все. Це стало досить простою справою.

- Ну! — вигукнув він. - Ну це, просто неймовірно! Я тут усе влаштував, а йому байдуже, чи поїде він, чи ні.

- Що ви влаштували?

- Усе до найменших дрібниць. Мені залишилося лише зробити одну зупинку, це займе дві хвилини. Потім, гадаю, ми сідаємо на наступний автобус. Але, чорт забирай, вам це не цікаво, тож, мабуть, доведеться їхати самому. - Він оглянув кімнату. - Не думаю, що тут є щось, чого я хочу. У мене є моя дупа і мої лікті, і, гадаю, це все, що мені потрібно.

Він підійшов до дверей.

- Слухайте, Ретсо, ми... е-е... ще колись побачимося, га?

Ретсо підхопився і сів, випрямивши спину, з розкритим ротом і з широко розплющеними очима.

Була мить, коли він і Джоу Бак просто дивилися один на одного, а потім Ретсо промовив:

- Бувайте.

Але він не рухався. Як і Джоу.

Через мить Джоу запитав:

- Вам взагалі байдуже, чи поїдете ви туди, до Флориди, чи ні?

Ретсо облизав губи й злегка насупився. А потім буркнув:

- Нє.

Раптово й стрімко Джоу знову увірвався до кімнати.

- Одягайте черевики, йолопе! Час не чекає!

За лічені секунди Ретсо відкинув ковдри й покарабкався по підлозі до своїх черевиків.

До автовокзалу вони поїхали на таксі. Багажу не було. Кожен набив кишені дрібницями з Х-квартири і Ретсо ніс індіанську ковдру. По дорозі Ретсо важко дихав і часто скаржився на печіння в очах.

- Чому в мене так пече в очах? Ви щось знаєте про печіння в очах?

Джоу допоміг йому сісти на лавку в залі очікування. Було б простіше просто занести його на руках, але Ретсо не дозволив би.

— Зачекайте тут, — сказав він. — Я повернуся не пізніше ніж за десять хвилин.

— А що, як мене затримають за бродяжництво?

— Ви здуріли? Ви маєте їхати о дванадцятій п'ятдесят до Маямі, Флорида. Це не бродяжництво!

— О'кей, а що, як той хлопець не дасть вам бабла?

- Ви мені не вірите, чи що? Оце воно? Ви мені не вірите? Просто скажіть! Давайте, скажіть!

- Вірю, — відповів Ретсо. — Тільки...

- «Тільки» - лайй-но!

Біля дверей Джоу озирнувся і побачив, як Ретсо закутується в ковдру. Він зачекав, поки Ретсо поглянув на нього, а потім помахав рукою. Ретсо помахав у відповідь. Джоу поспішив до вулиці, а коли вийшов на Восьмий проспект, кинувся бігти.


РОЗДІЛ 8


Він пробіг увесь шлях до готелю «Європа» і піднявся сходами на п’ятий поверх, не зупиняючись ні на мить, щоб подумати; він відчував, що будь-яка думка може зірвати його план.

Він постукав у двері Лока, а потім притулився до одвірка, віддихуючись. За мить він почув тихе «так» зсередини номера.

- Тауні?

- Хто це там?

- Це я, Джоу.

- Джоу?

- Ви знаєте. Той, що був тут раніше?

Джоу почув, як задеренчав запобіжний засув, а потім двері відчинилися.

Таунзенд Пі. Лок стояв у халаті, вочевидь, голий під ним; він був босоніж.

- Святі небеса! — вигукнув він.

- Мені треба з вами поговорити.

Лок на мить подивився на Джоу, його очі неспокійно засіпалися, а потім він швидко поглянув на засувку, ніби шкодуючи, що відчинив двері.

- Джоу, чесно кажучи, вже дуже пізно.

- Так, але це важливо.

- Ну, і про що ж це може йти мова?

- Я... я не можу тут говорити.

- Але я не можу запросити вас до себе, не о цій годині.

- Хіба ви не казали, що ми друзі?

- Звісно! Але...

- Але ви не це мали на увазі, еге ж? — сказав Джоу, проходячи повз Лока у вітальню люкса.

Лок залишився біля дверей. Він дивився на Джоу, насупившись.

- Будь ласка. Просто скажіть, у чому справа. Що таке?

- Зачините двері?

- Зачинити двері?

- Так. Знаєте. Зачиніть їх.

Лок глибоко й обережно вдихнув. Потім він зачинив двері. Джоу сказав:

- Мені потрібно трохи грошей.

- О, — посміхнувся Лок. — О, звичайно. Звісно, що так. Мені слід було, слід було про це подумати. О, мені так шкода, що змусив вас просити про це, це недобре з мого боку. Я справді розумію ці речі. Ви, хлопці, завжди, е-е, так, і це цілком розумно. Зрештою, це ваш — ну, ха-ха! — заробіток! Боюся, я був дуже егоїстичним, що сам про це не подумав. Лише одну секундочку. Зачекайте тут.

Лок пішов до спальні. Джоу слідом за ним. Лок відкрив шухляду столика між двома односпальними ліжками й дістав звідти гаманець. Потім він взяв з гаманця купюру й поклав його назад у шухляду.

У цей момент він побачив Джоу у дверях. Він скрикнув, а його рука, наче опасистий голуб, злетіла до горла. Він злякано зробив крок назад, зачепивши столик й збивши з рівноваги лампу. Але встиг її впіймати.

- Ви мене налякали, — промовив він. — Я думав, ви там чекаєте!

Його голос був на межі роздратування.

— Нє, — відповів Джоу. — Просто вирішив зекономити вам крок. - Він поглянув на десятидоларову купюру в руці Лока. — Це для мене?

- Так, — відповів Лок. — І я вважаю, що ви це більш ніж заслужили, хоча б за те, що весь вечір терпіли цього нестерпного старого джентльмена. Тож навіть не дякуйте мені.

— Тауні, — промовив Джоу, — боюся, мені знадобиться більше, ніж ці десять.

- О? О, справді? — Голос Лока раптом став дуже тихим, ледь чутним. Його обличчя застигло у виразі, який майже не мав нічого спільного з тим, що відбувалося за ним. — Як шкода! Бо, боюся, у мене більше немає готівки. Тобто грошей.

— Мені конче потрібно п’ятдесят доларів.

— П’ятдесят!

- Це був досить довгий вечір тут, Тауні, чи не так? Навіть якби ви вирішили поводитися як хороший хлопчик?

- Але Джоу, я... я просто не можу.

- Так, ну, у мене теж немає часу, немає часу сидіти тут цілу ніч, поки ви лоскочете себе до смерті розгляданням. У мене є сім’я, чорт забирай, і я мушу швидко відвезти їх до Флориди. А тепер ви дістанете звідти і віддасте мені п’ятдесят доларів.

Лок відступив до шухляди.

- Я розумію, Джоу, чесне слово, розумію. І я згоден з усім, що ви...

Джоу підійшов до нього. Лок здивовано затамував подих.

- Що ви збираєтеся зробити?

- Геть з дороги.

- Ви марнуєте час. Нічого не...

Джоу вдарив чоловіка по обличчю тильною стороною долоні. Лок упав на ліжко, не від сили удару, а від своєї надмірної реакції на нього. Він швидко підвівся і опустився на коліна, обхопивши руками приліжковий столик, заблокувавши шухляду своїм тілом. Він опустив голову, краєм ока спостерігаючи за Джоу, і почав скиглити, як жінка чи дитина. Джоу схопив жменю сивого волосся і повернув чоловіка обличчям до себе.

- Відпустіть, відпустіть цей столик.

- Ні, ні! Я не відпущу! Тут немає грошей! Тут тільки особисті речі!

Джоу знову вдарив чоловіка по обличчю, цього разу відкритою долонею.

Чоловік продовжував схлипувати й стогнати, але не рухався. Джоу вдарив його ще раз, цього разу сильніше і стиснутим кулаком. Лок скрикнув, а потім схлипнув:

- Я на це заслужив! О так, заслужив, я на це заслужив!

Його стогони знову продовжилися, але вже набагато вищим тоном, ніж раніше. Він і далі тримався обома руками за приліжковий столик.

- Я сам на це напросився! — виголосив він. - Ви повинні ще раз мене вдарити! Мої думки, весь вечір мої думки були огидними, жахливими. Це кров на моєму обличчі? - Він спробував на смак кров, що текла з носа. - Я кровоточу! О, слава Богу, я кровоточу! Я заслуговую на кровотечу!

- Відпустіть цей грьобаний столик.

Джоу вже почав відчувати, що має справу з кимось більшим, ніж просто чоловіком, який захищає свої гроші. У відмові Лока відпустити столик відчувалася якась радість, майже запал. Його очі блищали, рот і зуби були стиснуті в дурнуватій усмішці, що надавало йому вигляду товстої, божевільної риби. Його обличчя почервоніло, а кров текла з носа, в рот, по зубах, вниз по підборіддю.

Джоу схватив настільну лампу і високо підняв її вгору.

- Хочете віддати мені п’ятдесят доларів? Або хочете, щоб я вам голову розтрощив?

Вираз обличчя Лока чітко дав зрозуміти, що він вибрав: він з жаданням дивився на лампу, а тіло його залишалося притиснутим до столика.

Зрозумівши, чого від нього вимагають, Джоу відчув нудоту. Здавалося, ніби ролі помінялися місцями: ніби зброю тримав Лок, а Джоу опинився під її прицілом; що якщо й відбудеться подальше насильство, то воно, безсумнівно, буде спрямовано проти нього самого, а не проти тіла Лока.

— Пане, будь ласка, відпустіть цей столик, — промовив він.

Лок похитав головою.

Джоу спрямував лампу в обличчя Лока, але зупинив її за кілька дюймів до зіткнення. Лок скрикнув, але цього разу від задоволення. Його тіло розслабилося, і він послабив хватку на столику. Джоу спочатку не зрозумів, що сталося. Він не вдарив чоловіка, а Лок все одно здався.

Тоді Джоу опустив погляд і побачив сліди задоволення, яке відчув Лок. Лок все ще перебував у полоні якихось емоцій, але Джоу не міг зрозуміти, сміється він чи плаче. Але він точно знав, як його використав цей червонопикий, сивочолий, блакитноокий чоловік із Чикаго, тож коли він дістав гаманець із маленької шухлядки в приліжковому столику й знайшов у ньому сто двадцять один долар, він поклав усю суму собі до кишені.

Джоу пішов із кімнати. Лок вимовив: - Дякую, дякую.

Проходячи вітальню, Джоу раптом згадав, що побачив, виходячи зі спальні: Лок сидів на підлозі, притулившись головою до ліжка, з широко розкритим ротом у дивній, заплямованій кров’ю посмішці, а поруч із ним, на столику стояв телефон.

Джоу поспішив назад до спальні й побачив, як Лок підводиться на коліна і тягнеться до слухавки.

Джоу гукнув йому: - Ей!

Лок скрикнув з несподіванки. Він обернувся і подивився на Джоу. Вони витріщалися один на одного так, ніби обоє усвідомили, що найгірша частина цього вечора ще попереду.

- Я не збирався нікому дзвонити! – промовив Лок. - Чесно, не збирався.

- Не рухайтесь.

- Чесно! Я просто...

- Замовкніть.

Джоу намагався думати. Усе, що він бачив, — це Лок і телефон, телефон і Лок, і він розумів, що одного з них треба вивести з ладу на достатній час, щоб він міг покинути будівлю. Тож він підійшов до столика й смикнув телефон, доки металева коробочка не відірвалася від стіни. Але зв'язок все ще не було розірвано. Йому довелося постави телефон, щоб витягнути шнур із маленької металевої коробки. Потім він знову підняв слухавку і прислухався. Була тиша.

Лок скористався цією нагодою, щоб вибігти до вітальні, і вже майже дістався до передпокою, коли Джоу, все ще тримаючи у руках від’єднаний телефон, увірвався до кімнати, щоб його зупинити. Він вигукнув: - Ей! — і жбурнув апарат Локу в голову. Лок обернувся якраз вчасно, щоби прилад влучив йому в рот, зміщуючи зубні протези. Він почав давитися й плюватися, а потім з його рота випали пластинки зі вставними зубами, і він впав на коліна, намагаючись їх підібрати.

Джоу все ще тримав в голові образ чоловіка й телефону, телефону й чоловіка, і в своєму розгубленні він як і раніше вважав за необхідне приборкати їх обох. Тому він штовхнув Лока на підлогу, сів верхи на його груди й засунув слухавку телефону в беззубий рот.

На руках Джоу була кров, і він, по-дурному, інстинктивно витер їх об свою куртку. Потім він підвівся й оглянув кімнату. Кров Лока, здавалося, розлилася найдивнішим чином. Вона була на самому чоловікові, на килимі та на дерев’яних виробах. Складалося враження, ніби щось жахливе — назвемо це злом і уявімо собі дракона — промчало по кімнаті, залишаючи свої відбитки усюди.

Коли Джоу вибіг із кімнати, прямуючи до сходів, останнє, що він побачив, — це чоловіка з Чикаго, який перекотився на бік, напівголий, і тримався за предмет у роті, наче величезна дитина, що бореться із соскою.


РОЗДІЛ 9


Вони орендували подушки для поїздки, а потім водій увійшов в автобус. Він піднявся на своє місце, натиснув на кнопку, що закриває двері, і звернувся до пасажирів через мікрофон, повідомивши, що будуть регулярні зупинки для відпочинку, що вони зможуть насолодитися поїздкою і прибудуть до Маямі, Флорида, через тридцять одну годину.

Джоу уважно вислухав це оголошення, але не заради його змісту: для нього головним було заспокоєння, яке давав голос водія, та сила й доброта, що відчувалися в ньому.

— Ці хлопці — хороші водії, — сказав він Ретсо.

— Вони мають такими бути, — відповів Ретсо. Потім його зуби знову почали цокотіти.

Автобус почав рухатись.

— Він рушає, — сказав Ретсо.

— Так.

— Тридцять одна година.

— Що саме? — запитав Джоу.

— Що ви маєте на увазі під «що саме»? Що саме що?

— Тридцять одна година.

— Поїздка триватиме стільки. Ми приїдемо о восьмій тридцять ранку. Не сьогодні вранці. А наступного дня о восьмій тридцять.

Автобус зробив кілька поворотів, виїжджаючи з міста, і незабаром в’їхав у тунель, а ще за кілька хвилин вони опинилися на швидкісній трасі.

- Ви можете у це повірити? - запитав Джоу.

- У те, що ми вже в дорозі?

- Так.

- Ні. Я ледве можу в це повірити. Просто ледве можу в це повірити.

- Я теж, — зізнався Джоу. - Я просто не можу в це повірити.

Кілька миль вони проїхали мовчки. Джоу обернувся, щоб подивитися, як виглядають інші пасажири. Ті, кого він побачив, здалися йому цілком приємними людьми. Було чимало вільних місць, а це означало, що можна буде розлягтися і поспати.

— З чого ми почнемо? — запитав він.

— Що ми зробимо?

— Ага, коли приїдемо.

— Ну, мабуть, начепимо купальні костюми, га?

- І просто піти прямо на пляж, — спитав Джоу, — і почати? Тобто просто почати, опинившись там, так?

- А щ-що, в біса, ще? — запитав Ретсо.

- Лайй-но, я не знаю, я не експерт з поїздок до Флориди. Тобто, не знаю, що, бляха, ви, е-е, робите і все таке. Тож я просто запитав. Але, Христосе, вибачте, що я розтулив мого рота. Чому б вам не перестати тремтіти?

- Нічого не можу із цим вдіяти, ось чому, — відказав Ретсо. Проїхавши ще кілька миль, він додав: - У Південній Кароліні з’являється перша пальма.

- Звідки ви це знаєте?

- Мені так сказали.

- Хто саме? — захотів дізнатися Джоу.

- Оцей хлопець, ось хто!

- Ну, до біса Південну Кароліну, — промовив Джоу. — Ми їдемо до Флориди. А якщо ви маєте тремтіти, чому б вам не натягнути ковдру повище?

- Ей, що вже з вами не так?

Джоу відповів, що з ним усе гаразд, і протягом наступної милі чи близько того, він відчував на собі погляд Ретсо.

Потім Ретсо нахилився ближче й поманив Джоу рукою. Вони нахилилися один до одного, і Ретсо прошепотів:

- Ви ж його не вбили, правда ж?

Джоу відразу відсахнувся, але лише настільки, щоб Ретсо побачив тривогу в його очах, коли він зашепотів:

- Замовкніть, замовкніть, замовкніть!

Він швидко глянув на жінку по той бік проходу. Вона спала, притуливши голову до вікна.

Ретсо сказав: - Мені ви можете розповісти.

Джоу знову нахилився і зашепотів:

- Все, що я зробив, це встромив слухавку телефону йому у ротяку. Я ж вам казав. І вона зайшла зі звуком: «дат» ! - Він видав звук, притискаючи язик до піднебіння. - Ось так.

- Я розумію, але послухайте, — промовив Ретсо. — У вас кров на куртці!

- З його носа, з його носа, я ж казав, що в нього була кровотеча з носа! Ви намагаєтеся мене роздратувати чи що?

- Ні! Я просто хотів знати. Тобто, хіба я не можу запитати?

- Так, але чому, чому? Ви думаєте, що кров обов’язково означає, що хтось помер?

Вони замовкли на якусь хвилину, а потім Джоу промовив:

- Ви думаєте, що у хлопця може застрягнути слухавка у роті?

- Ні. Ні.

- І потім ця людина задихнулася?

- Я сказав, що ні, це неможливо! Ось бачите, яка у вас голова? - відказав Ретсо. - Ви будете про це думати. Ви не маєте про це думати. Я серйозно. Думайте про Флориду.

Ретсо натягнув ковдру до самого підборіддя і вмостився на подушці.

Коли вони проїхали ще кілька миль, Джоу сказав:

- Ретсо, ви розумієте, що післязавтра, я маю на увазі день після клятого завтрашнього ми матимемо дві нещасні, обпалені сонцем дупи? Вас це не хвилює так само, як мене?

Ретсо мовчав.

- Ні? — запитав Джоу.

Ретсо дивився на нього, хмурячись, і торкаючись пальцями своїх зубів.

- У чому справа? - запитав Джоу.

- Мені просто цікаво, ось і все.

- Що?

- Як ви оте просунули крізь його зуби?

Джоу розлютився.

- У нього не було зубів!

- Ви їх вибили?

Джоу довелося глибоко вдихнути, перш ніж він зміг відповісти.

- Вони були штучні, йолопе, вони були штучні!

Якийсь час ніхто не промовляв ні слова.

Через годину Ретсо спітнів і відкинув ковдру. Джоу накрив його знову, думаючи, що Ретсо заснув. Але той не спав. Він розплющив очі і промовив:

- Ей, слухайте, я тут подумав.

- Ви мусите тримати цю ковдру на собі, — нагадав Джоу.

- Я тут подумав, сподіваюся, у нас не буде багато проблем через моє ім’я там. Бо в чому взагалі сенс цієї поїздки? Я маю на увазі, Нью Йорк — це одне, але уявіть собі цього хлопця, уявіть: він бігає по клятому пляжу, весь засмаглий, купається і все таке, а потім хтось кричить йому: «Ей, Ретсо!»? Для вас це добре звучить? Признайтеся, це звучить як лайно. І я не збираюся це терпіти. Я — Ріко взагалі, ви мене звинувачуєте? Ей, послухайте, від цієї ковдри мені занадто спекотно. Я вже пітнію, як свиня.

- О. О, я зрозумів, — відказав Джоу. - Ну, тоді зніміть її. Зніміть й сорочку, і відкрийте вікно, коли вже на те пішло. Може, підхопите собі гарну пневмонію, як вам така ідея?

- Я не казав, що збираюся її знімати. Я просто сказав, що пітнію. Але ж ми домовилися, так? Ми будемо всім новим людям казати, що мене звати Ріко?

Джоу кивнув.

Він заплющив очі і спробував заснути, але все, що йому випало, — це якісь потворні сни. Він не міг до кінця зрозуміти, спав він чи ні, але ці сни все одно були, дикі, потворні і яскраві. У багатьох із них він переживав відторення насильства, що тільки-но сталося минулого вечора, з жахом розплющуючи очі в той момент, коли лампа зупинялася, не встигнувши розтрощити череп Таунзенда Пі. Лока. Під час цих численних пробуджень завжди було полегшенням опинитися в автобусі поруч із Ретсо.

А потім у нього почали з’являтися багацько таких напівснів, в яких колишній хлопець Саллі Бак, Вудсі Найлз, був мертвим. Ці сни про Вудсі відбувалися прямо там, в автобусі, і здавалися справжніми в усіх деталях. Тіло ковбоя переживало всілякі витівки, які тільки можна собі уявити: в одному з них воно сиділо, підперте на водійському сидінні, керуючи автобусом на звивистих дорогах, а пасажири волали: «Допоможіть, допоможіть, водій мертвий, водій мертвий!» В іншому з цих жахливих снів автобус прибув до Маямі, і всі пасажири зняли свої валізи з полиць і пішли. Усі, крім одного. Водій побачив його там, він, судячи з усього, спав на сидінні ближче до задньої частини салону, і пройшов проходом, щоб розбудити його. А потім: «От лайй-но», — сказав він, «здається, у мене тут труп». У цей момент Джоу впізнав себе як водія, а труп — як свого старого друга Вудсі. Він підняв тіло Вудсі й почав співати йому «Останнє збирання», тихо й повільно, наполовину колискову, наполовину реквієм.

Після цих снів про смерть Джоу прокидався і перевіряв Ретсо на наявність ознак життя, прикладаючи руку до його носа, щоб відчути, чи виходить з нього подих. В один із таких моментів Ретсо прокинувся. Він подивився на Джоу і сказав:

- Що за херню ви робите?

Джоу лише розсміявся.

Було приблизно пів на четверту ранку, і вони зробили першу зупинку для відпочинку десь у Меріленді. Багато пасажирів спали. Ретсо сказав, що хоче залишитися в автобусі. Джоу вийшов і приніс кави у картонних стаканчиках. Вони сиділи там, курили цигарки й потягували каву.

- Послухайте, Джоу, нам треба про щось поговорити, — сказав Ретсо. — Коли вас не було, я намагався встати, але... - Він знизав плечима, а потім похитав головою й нахмурився. Його обличчя стало серйозним. — Я не зміг.

Джоу слухав.

- Це серйозно, — продовжив Ретсо. - Я маю на увазі, що я не зміг. Я не зміг підвестися. Я намагався, але просто не зміг підвестися.

Джоу кивнув.

Ретсо спитав: - Що ж мені робити?

- Що ж тепер, — відповів Джоу, — коли дістанемося до Маямі, ми відразу відвеземо вас до лікаря.

Ретсо швидко похитав головою й скривився.

- Ні-ні. З ногами вони нічого не зможуть зробити. Вони лише йдуть тш-тш-тш, знизують плечима, забирають ваші десять баксів, і все.

- Ви, здається, забуваєте, — нагадав Джоу, — що завтра на нас чекає сонячне сяйво.

- Звісно, я знаю з десяток способів, як обдурити лікаря й не заплатити йому. Але яке це має відношення до сонячного сяйва? А, ви маєте на увазі лікувальні властивості та все таке?

- Бляха, так.

Через мить Ретсо висловив:

- Гаразд, але послухайте, а що якщо, ось що я хочу знати, що якщо?

- Я... я думаю, ми могли б дістати вам... не знаю що.

- Милицю? — запитав Ретсо.

Джоу швидко поглянув на нього.

- Це вирішувати вам, якщо хочете.

Інші пасажири поверталися до автобуса.

Ретсо запитав: - А якщо я не хочу, то що?

Джоу відкрив рота, щоб щось відповісти, але виявив, що йому нічого сказати.

Після ще однієї-двох невдалих спроб він промовив:

- Ретсо. Тобто Ріко. Е-е, коли ми дістанемося до Маямі, я збираюся піти на роботу, ви знали про це?

Джоу сам цього не знав. Він навіть не знав, що збирається бовкнути таке. Його думки та слова дивним чином збіглися, тож те, що він заявив, було настільки ж несподіваним для нього самого, як і для його співрозмовника. Автобус знову рушив, а він продовжував говорити:

- Я мушу це зробити, бо, бачте, я ніякий не хаслер. Я навіть не дуже гарний волоцюга. А як було досі, я взагалі ніхто. Тож мені доведеться піти на роботу — не знаю, підмітати, мити посуд, робити якісь кляті речі чи ще щось. Адже ми ж хочемо, щоб там було гарно, чи не так? Ну, гарно там не буде, не буде там суцільних кокосів, буде звичайне гівно, на це можна побитися об заклад. Крім того, якщо бути чесним із вами, я не хочу спати на якомусь там пляжі. Мені потрібна ванна кімната і трохи бей-рому* в аптечці, розумієте, про що я? І трохи зубної пасти? І змінне взуття! Бо мені вже так набридло дивитися на ці кляті чоботи. Мені! Я їх в океан викину! Побачите. Я хочу все нове. І мені байдуже, чи доведеться мені влаштуватися на роботу, щоб вибирати мушине лайно з перечниці.

Ретсо дивився на нього з дуже серйозним виразом обличчя і часто кивав.

Джоу поклав руку на коліно Ретсо, а сам подивився повз нього у вікно на темний пейзаж, що пролітав повз.

- Я хочу сказати, що, працюючи, я зможу піклуватися й про вас. Не тільки про себе. О'кей?

Минула хвилина. Вони перетнули річку, і знову повз них пролітали темні, освітлені місяцем дерева. Нарешті Ретсо зронив:

- О'кей.

Кожен з них намагався не дивитися на іншого.

Вони вмостилися на подушках і заплющили очі, кожен занурившись у власні думки.

Джоу був вражений тим, що щойно заявив Ретсо, пообіцявши піклуватися про нього, і ще більше здивувався, усвідомивши, що він це і мав на увазі.

І ось тепер він опинився тут з цим тягарем на руках, відповідальний за догляд за іншою людиною, до того ж хворою та калікою. Але, як не дивно, йому подобалося це відчуття. Це був дивний тягар, під яким він відчував себе легшим, а не важчим, і теплим. Сидіння стало надзвичайно зручним, а голова краще прилягала до подушки. Він відчував єдність з усім, що його торкалося, і незабаром заснув, переглядаючи свій сон про золотих людей.

Але в ньому сталася вражаюча відмінність. Вони крокували під музику родео, під дикий маршовий ритм. А світловий шнур, що зв’язував людей у їхній подорожі навколо Землі, цієї ночі мав особливий блиск і прозорість, завдяки чому Джоу зміг розгледіти справжні риси облич учасників маршу. Те, що привернуло його увагу, було обличчя ковбоя, який розмахував ласо, зробленим з того самого золотистого матеріалу, як і те, що пов'язувало всіх учасників ходи. Він пильно, дуже пильно дивився на обличчя ковбоя, прагнучи привернути його увагу і дедалі більше стурбований через дедалі сильнішим відчуттям знайомості з тим, що бачив, і ось, диво! Настав момент, коли він зрозумів, що обличчя ковбоя — це ніщо інше, як його власне.

Він стояв у черзі разом з усіма іншими.

Опинившись у такій незвичайній ситуації, він здивувався й прокинувся. Крізь вікно пробивався прохолодний зимовий світанок, огортаючи все своїми барвами.

Ретсо теж був цілком пробуджений і перебував у неабиякому розпачі.

Його обличчя було мокре від сліз, і на ньому відбивалася вся його біда.

- Ей, ей, що сталося? — запитав Джоу.

Ретсо швидко поглянув на нього, а потім знову відвернув погляд і тихо, майже нечутно, відповів:

- Я обісцявся.

- Ви що?

- Обісцявся! Обісцявся! Насцяв у штани!

- І що з того? Це так вже й погано?

- Я весь мокрий! І моє сидіння теж мокре.

- Бляха, чуваче, не плачте.

- Ось я їду до Флориди, а в мене болить нога, болить дупа, болить у грудях, болить обличчя, і наче цього ще не досить, так я ще й обісцявся.

Джоу почав сміятися. Він розумів, що сміх тут недоречний, але йому було добре, і вся ця ситуація здавалася йому дуже кумедною.

— Я розвалююся на шматки, — сказав Ретсо. — І це смішно?

Джоу кивнув. І за мить Ретсо теж розсміявся.

Затим Джоу мовив:

- Ви щойно влаштували собі невеличку зупинку на відпочинок, якої не було у розкладі.

Вони обоє розсміялися, ніби це була найсмішніша репліка, яку вони коли-небудь чули. Вони сміялися кілька миль. Обличчя Ретсо посиніло, а очі стали шаленими й налитими кров'ю, і він скаржився, що йому боляче так сміятися, але коли він показував ознаки того, що збирається зупинитися, Джоу висловлював якийсь новий коментар щодо копрологічних аспектів страждань Ретсо, і вони сміялися ще більше. Останні три-чотири репліки явно не були дуже смішними, але вони все одно насолоджувалися сміхом. Потім Ретсо почав кашляти й задихатися, і йому довелося нахилитися вперед, а Джоу поплескав його по спині.

Після цього нападу Ретсо відчував слабкість і сонливість. Його дух заспокоївся, але цей спалах сміху виснажив його. Джоу сказав йому, що є багато вільних місць і що на наступній зупинці вони знайдуть сухе, і пообіцяв, що в одному з цих містечок вони зможуть купити нові штани. Він переконав Ретсо, що зрештою все буде добре, і до того часу, як автобус зупинився на сніданок поблизу Річмонда, Ретсо вже міцно спав. Джоу затягнув фіранку на вікні, щоб сонце не світило йому в очі.


РОЗДІЛ 10


Кілька секунд по тому, коли Джоу зійшов з автобуса, він з подивом виявив, що весь ранок пронизувала особлива якість світанку. Він пригадав, що бачив якийсь чудовий сон, але не міг згадати його подробиць. У цьому дні була якась майже болісна краса, навіть повітря було нею насичене, і він припустив, що все це пов’язано з тим, що він опинився за межами Нью Йорка.

У ресторані він замовив оладки з чорницею та чашку кави, і, поки чекав, його охопило якесь раптове й глибоке почуття, яке він сприйняв за смуток. Це відчуття стало настільки сильним, що йому здалося, ніби його зараз знудить. Він поспішив до чоловічої вбиральні, зачинився в одній із кабінок і нахилився над унітазом. Він засунув пальці у горло, але звідти вийшло лише повітря. Тоді він почав плакати. Це його здивувало. Він дивувався, від чого ці сльози в день, коли він почувався так добре. Невдовзі вони припинилися. Він висякався. Затим він повернувся до ресторану й поснідав. Оладки були смачні, але вже після першого шматочка він забув насолоджуватися ними. Адже якась особлива якість цього ранку просочилася прямо в ресторан, тож, поки він їв, він думав не про їжу, а про день, що його чекав, і навіть залишив половину кави, щоб вийти на вулицю й одразу зануритися в саму гущу подій.

Це було щось дивовижне, цей суботній ранок. Він просто поглинув усе. Джоу відчував, що міг би простягнути руку і охопити його пальцями.

Але що ж зробило його таким? Він підійшов до краю парковки й подивився на землю. Це була тверда коричнева багнюка, вкрита якимось впертим безбарвним бур’яном, який не змогла знищити навіть зима, а вдалині виднівся ряд звичайних голих дерев, у яких не було нічого особливого. Небо мало дуже ніжний блакитний колір, на який можна було дивитися, навіть не мружачи очей, а повітря було прохолодним, дуже прохолодним, але не холодним, так що вдихати його було ніби вдихати ніжний блакитний колір неба, і ви знали, що це вам на користь. Джоу стояв на краю парковки й ще трохи поплакав, збентежено хитаючи головою від на сліз, що текли по його обличчю, сповнений дива цієї цілком звичайної погоди та розмірковуючи над дивним смутком, що навалився на нього.

Насправді це був зовсім не смуток, але він не міг цього знати.

Він витер обличчя рукавом куртки, а потім повернувся в автобус

Ретсо все ще був сплячим.

Вони поїхали далі південним ранком, а дивна напруженість цього дня продовжувалась. У кожному маленькому місті, через яке вони проїжджали, здавалося, панувала суботня атмосфера: люди тягли суботні бакалейні закупи, діти бігали, їздили на велосипедах і каталися на роликах, насолоджуючись своєю суботньою свободою, молоді жінки, вже накручені бігудями і нафарбовані губною помадою, прямували до «Вулворта», щоб купити ще більше косметики, щоб прикрасити себе для своїх суботніх хлопців, які заходили або виходили з кожної перукарні або стояли на тротуарах усіх цих головних вулиць, брязкаючи дрібними монетами в кишенях, чекаючи, поки їм начистять взуття або підіб’ють підбори, нетерплячі до суботнього вечора, що наближався до них повільно, як годинник, повільно, але вони вірили в нього, вони знали, що він наближається, вони могли відчути його в повітрі, і стареньких суботніх бабусь теж можна було побачити, по двоє та групами вони збиралися на кожному розі, щоб клацати зубами та говорити про смерть, тоді як зрідка повз них прогулювався якийсь старий, щоб збентежити їх своїм виживанням.

Джоу побачив усе це, і в Ролі, у Північній Кароліні, де він із задоволенням долучився до всього цього.

У крамниці галантерейних товарів поблизу вокзалу він купив для Ретсо нові вельветові штани, а собі — дешеву тимчасову куртку, темно-синю з білими гудзиками. Він казав собі, що це лише тимчасовий варіант, але куртка йому цілком подобалася, і він викинув заплямовану куртку у сміттєвий бак.

Джоу спробував вивести Ретсо з автобуса, щоб відвести його до чоловічої вбиральні й допомогти переодягнути штани. Але Ретсо не прокидався. Джоу намагався розбудити його, кажучи, що вони скоро доїдуть до Південної Кароліни і пора буде пильно вишукувати першу пальму, але Ретсо не реагував. Він на мить розплющив очі, але, здавалося, нічого ними не бачив.

Через дві години, у Беннеттсвіллі, поки більшість інших пасажирів вийшли з автобуса, щоб розім’ятися, випити кави та скористатися вбиральнею, Джоу відніс Ретсо на заднє сидіння автобуса. Довга білизна теж була мокрою, і знімати її було нелегко. Ретсо був безпорадний, як немовля. Джоу ніколи раніше не бачив його голим. Його жалюгідний маленький причандал виглядав марним, лише символічним, чимось, через що можна помочитися. Його права нога була худою й викривленою, як тростина старого, а від стегна до коліна на ній були великі чорні, зелені та фіолетові синці від численних падінь, яких він зазнав за останні кілька днів. Він був схожий на обскубане курча, яке все життя харчувалася найгіршими залишками з курника і врешті-решт задерло лапки й відійшло. Ця історія була викарбувана на всьому його тілі, і Джоу прочитав її уважно, відчуваючи її священність. На мить у його уяві промайнула картинка, як він загортає оце голе, сильно понівечене людське немовля в ковдру, бере його обережно на руки і колише, наспівуючи «Баю-бай» та «Агов-вперед-мале-теля», тримаючи на колінах до кінця подорожі. Але він швидко відігнав цю картинку.

Вони влаштувалися на тому сухому сидінні в задній частині автобуса, а потім їхали далі, проїжджаючи все більше й більше миль у цей суботній день, який був таким же насиченим і таємничим, як спогад. Ретсо спав найглибшим сном у світі. Джоу переконував себе, що це був цілющий сон, і до того часу, як вони дісталися Саванни, сонце вже зайшло, настав час вечері, а Ретсо все ще спав.

Джоу не вийшов з автобуса. Він не був особливо голодний. Він залишився біля Ретсо і продовжував відчувати та смакувати особливі якості цього дня, хоча вже настала ніч.

Серед багатьох речей, які спадали йому на думку, були ті дивовижні слова, які він сказав Ретсо про роботу, нові черевики та нормальне життя з власною ванною кімнатою. І він знав, що колись у нього справді буде все це, а також справжні суботи, такі як та, на яку він цілий день дивився у вікно. Ймовірно, він стане посудомийником або приймачем замовлень. Там, у тому ж місці, разом із ним працюватимуть інші люди, і спочатку вони не звертатимуть на нього уваги, не усвідомлюватимуть, що він такий самий, як вони, що він, власне, один із них, але поступово вони це зрозуміють. Вони почнуть помічати, що він носить звичайне взуття, і якимось чином дізнаються, що він не просто готельна людина, а має власне помешкання з окремою ванною. І почнуть з’являтися гості, які заходитимуть і відвідуватимуть один одного, і, без сумніву, одним із цих нових людей згодом стане жінка, не обов’язково буде блондинка або якась особлива жінка, але вона буде з помадою і бігудями, у всіх це є, і вона буде рада мати чоловіка, який би про неї дбав, такого, що вміє займатися коханням; а Ретсо був би для них як дитина, і вони змушували б його мити голову принаймні раз на тиждень, або робили б це за нього, якщо він був би надто кволим. І вся каверза у тому, щоб усе вийшло як слід, полягає у тому, що треба буде наполегливо працювати й чекати, поки все владнається; не можна буде просто сказати: «О, ні, це ніколи не станеться, ніколи не станеться»; треба буде просто продовжувати, доки не вийде, навіть якщо тим часом болітимуть ноги й виросте довга біла борода, що сягатиме землі. Він вже колись у своєму житті брався за якийсь план, ще в Х’юстоні, коли вирішив стати ковбоєм-хаслером і шукати щастя на Сході. Ну, він це здійснив, він став ковбоєм-хаслером і шукав щастя. Просто там його не було, але він його шукав, і в цьому була вся суть. І тепер, цього разу, можливо, для нього не буде звичайного життя, але він, чорт забирай, буде щось шукати і буде вперто й наполегливо це робити аж до дня своєї смерті.

Йому спало на думку, що він розмірковує без допомоги дзеркала, і він замислився, чи не є це якимось покращенням.

Тієї ночі він проспав усі інші зупинки. Він почув, як один водій сказав «Джексонвілл», а потім зовсім інший водій оголосив «Дейтона», але він чув це в сонливості. Він спав досить міцно, враховуючи, що це був автобус. Єдине, що він міг пригадати з тієї ночі, — це ті два оголошення про міста, і все ж не було дивно, коли вранці він прокинувся і побачив те, що побачив.

Тіло Ретсо мало покинутий вигляд: зад наполовину звисав з сидіння, спина була зігнута під жахливим кутом, голова похилилася вбік у неприродній позі, руки розкинулися, наче непридатні палиці, очі були широко розплющені, але нічого не бачили. Очевидно, те, що керувало ним, покинуло його. Ретсо був мертвий.


РОЗДІЛ 11


І хіба не можна було не здогадатися, що це буде чудовий день із блакитним небом і пальмами, що колишуться всюди, — саме так, як на фотографіях у папках Ретсо, і у «Флорида і Кариби»?

Але до біса все це.

Залишалось подбати про його поховання, що, без сумніву, було дороговартісною процедурою. Він дістав свої гроші й нарахував сорок вісім доларів та трохи дрібних. Це, мабуть, коштувало б якусь фантастичну суму, але якщо ви збиралися бути тим типом людини, яка ходить і пропонує піклування про інших, вам, чорт забирай, доводиться дбати про їхні трупи, коли вони помирали.

Його думки здавалися йому неправильними. Він думав, що мав би засмутитися, можливо, навіть впасти в істерику і кричати: «О, допоможіть, допоможіть, мій друг помер, і я залишився зовсім сам». Але він не відчував цього. Просто не відчував, і це було все та й квит.

Було так, ніби він знав, що це ось-ось станеться. Хтось (хто? Ретсо?) вже кілька днів шепотів йому про це, шепотів йому якоюсь мовою смерті, яку не можна було зрозуміти, доки не настане час. Ви якось це відчуваєте, але не усвідомлюєте, що знаєте, доки це не станеться.

І ось це сталося.

Тож доведеться влаштовувати похорон і йому доведеться домовлятися з якимось похоронним бюро, яке зробить все як слід, але дешево і в кредит.

Ні. По-перше, йому доведеться витягнути тіло з автобуса, а потім... а потім вони б..

Хто?

Автобусники.

Автобусники мали б просто відвезти його до похоронного бюро, а потім він уклав би угоду, щоб поховати Ретсо в розстрочку. (Ретсо? Поховати? Він справді помер? Так, Ретсо помер, він тепер справді мертвий. Бачите, ось він, мертвий.) А потім він знайде роботу. І збереже її. Головне — зберегти її. І поступово назбирати достатньо монет, щоб поставити надгробний камінь, нічого надзвичайного, просто камінь з іменем і всім іншим: Ріко. Не Ретсо. І він не вміє писати «Рітсо», але знайде когось, хто вміє. На надгробку ім’я мало бути написане правильно, щоб коли люди пізніше проходили повз, вони казали: «О, погляньте, хто тут похований, Ріко Рітсо».

Хто може пройти повз і сказати таке?

Неважливо.

Поруч обов’язково знайдеться хтось, хто зможе це написати.

Це не було головним. Головне було те, що треба зробити в першу чергу: розповісти комусь.

Водій, здавалося, був тут головним.

Джоу встав, пройшов по проходу і став біля водія, нахилившись і дивлячись на шосе Саншайн Парквей, звідки відкривався такий самий вид, як і у водія. Через мить водій звернув на нього увагу.

- Так, сер.

- Мій друг лежить мертвий на задньому сидінні, - сказав Джоу, - але я не знаю, як пишеться його ім’я.

Водій запитав: - Що саме з вашим другом на задньому сидінні?

Джоу відповів: - Він мертвий. Мертвий як камінь.

- Це що, якийсь...?

Водій швидко поглянув на Джоу, а потім знову звернув погляд на Парквей. Він подивився у дзеркало заднього виду, потім зменшив швидкість, з’їхав на крайню праву смугу і повністю зупинив автобус. Він підвівся зі свого сидіння і, йдучи за Джоу до задньої частини автобуса, сказав своїм офіційним голосом водія:

- Гаразд, народ, все гаразд. Ви будете в Маямі менш ніж за годину.

Та інші пасажири розуміли, що не все гаразд. Багато хто з них витягнув шиї, щоб роздивитися, що сталося, але нічого не бачили. Ті, хто сидів поруч, могли б щось побачити, але не хотіли, щоб їх спіймали на спробі.

Водій поглянув на Ретсо, а потім кивнув Джоу. Він почав знімати капелюх, але не довів справу до кінця.

- Він ваш родич? — запитав він Джоу.

Джоу кивнув.

Тоді водій запитав: - А ви не хочете закрити йому очі?

- Закрити?

- Просто простягніть руку і закрийте їх. Ось і все.

Джоу закрив Ретсо очі.

- Ну, — сказав водій, почуваючись ніяково, — гадаю, ми просто поїдемо далі, так? Більше нічого не залишається.

Джоу відповів: - Так, сер.

Водій зробив ще одне оголошення.

- Це просто невеличка недуга, народ, нічого серйозного. Ми будемо в Маямі через... — він подивився на годинник, — сорок хвилин.

Джоу переглянув свої плани в голові, потім ще раз, а потім і втретє, доки не переконався, що зробив усе, що потрібно було зробити до цього моменту. А потім він зробив те, чого завжди хотів з самого початку, з тієї першої ночі, коли зустрів Ретсо в барі «Еверетт» на Бродвеї: він обійняв його, щоб потримати біля себе, хоча б на цих останніх кількох милях. Він знав, що це втішання не принесе Ретсо ніякої користі. Воно було для нього самого. Бо, звісно, він тепер був наляканий, наляканий до смерті.


КОМЕНТАРІ


І Джеймс Лео Хєрлехі, письменник початківець, і Теннессі Вільямс, поважний драматург, вже лауреат двох Пулітцерівських премій, належали до однієї гей-тусовки в найпівденнішому місті Америки - Кі Весті. Тут у Флориді, окрім квартири в Нью Йорку, Вільямс мав власний будинок, не такий великий як у Хемінгвея в старій частині міста та всеж. І Хєрлехі з 1957 року час від часу жив у Кі Весті, вважаючи його чудовим місцем для письменства. Тож коли у 1960 року був опублікований перший роман Хєрлехі, Теннессі Вільямс написав йому листа, в якому говорилось:

«Любий Джиммі, після прочитання вашої книги я пізнав вас набагато краще. У вас обох — і в вас, і в книзі — є щось дивовижне. У ній є те сяйво, яке є найголовнішим у літературі чи будь-якому виді мистецтва. Діалоги та стиль написання також правдиві і досконалі. Тут і там історія дещо блукає або втрачає темп, але це не має значення, бо вас раптом знову захоплює блиск поета. Я б написав книгу про те, як ви стали найважливішим новим письменником після [Карсон] МакКалерс, але я все одно був би щасливішим, якби ви використовували свій чудовий слух для діалогів на сцені та екрані. Більше про це пізніше. З любов’ю, Тенн».

Невідомо, чи поговорили вони про це пізніше, бо у його чоловіка і секретаря виявили неоперабельний рак легень, а потім сталася і його смерть, від чого Теннессі, словами Трумена Капоуті, «вже ніколи не був таким, як раніше». «Він завжди багато пив, але почав поєднувати наркотики та алкоголь», - говорить далі про нього Капоуті. – «Він також зустрічався з дуже дивними людьми. Гадаю, останні два десятиліття свого життя він прожив на самоті — з привидом Френка».

А Хєрлехі почав працювати над новим романом. Роберт Ворд пише: «Цей роман почав зароджуватися в уяві Хєрлехі ще в 1963 році, «коли персонаж Джоу Бака почав вальсувати в моїй голові, говорячи мені дрібниці, перебуваючи поруч, коли я заплющував очі»».

Роман вийшов у світ у 1965 році. «Його роботи давно користувалися попитом у Голлівуді, і «Опівнічний ковбой» не став винятком». - Тут Ворд має на увазі екранізацію першого роману Хєрлехі з Ворреном Бітті (1962)і п’єси, яку він написав у співавторстві (1959). - «У однойменному фільмі Джона Шлезінгера знялися Дастін Хоффман у ролі Ріко та Джон Войт у ролі Джоу. Можливо, щоб бути прийнятим у мейнстрімному кінематографі, фільм зображує Джоу як гомосексуально-незайманого, хоча й зберігає сексуальні мотиви та підтексти роману. Цей фільм отримав три премії «Оскар» (за найкращу режисуру, найкращий фільм та найкращий сценарій Уолдо Солта) — це був перший фільм із рейтингом «X», якому вдалося досягти такого успіху».

Фільми або книги з рейтингом «Х» мають дуже грубу лексику іц порнографію. Кріс Вогнер пояснює чому Хєрлехі «зображує Джоу як гомосексуально-незайманого» і чому фільм у «мейнстрімному кінематографі» отримав рейтинг «Х».

«Джоу Бак обслуговує чоловіків на площі Таймс, як це робили багато хаслерів того часу, хоча жоден з головних героїв не є геєм. Однак Хєрлехі та Шлезінгер були такими, і деякі з найвикривальніших уривків книги стосуються гомофобії епохи, висловленої у ліберальних виданнях, включаючи «New York Times», журнал «Time» та «New York Review of Books». Усі вони поширюють певний міф про те, що гомосексуальність – це хвороба. І якщо вже говорити про міфи, то є ще й той рейтинг «X», який з’явився зовсім не так, як ви, можливо, чули. Американська Асоціація Кіноіндустрії зі своєю новою системою рейтингів фактично присвоїла фільму «Опівнічний ковбой» рейтинг «R». Але дистриб'ютор фільму, «United Artists», найняв психіатра, який забив тривогу через «гомосексуальну систему відліку» в «Опівнічному ковбої» – після чого UA самостійно присвоїла фільму рейтинг «X». Як пише Френкел, «повідомлення психіатра полягало в тому, що «Опівнічний ковбой» може призвести до того, що молоді чоловіки стануть геями».

Та все ж цей роман не про гомофобію, а про самотність. Вони знали, що це таке, вони втікали від неї. Одним із найцікавіших, що було у Кі Весті для Хєрлехі, розповідає Майкл Снайдер, була присутність Теннессі Вільямса. Він розповів [Дейвіду] Кофелту: «До того, як Теннессі встановив басейн, ми з ним майже щодня влітку під час сутінків купалися біля пірсу округу Монро... Було невимовно приємно щодня перебувати в компанії спорідненої душі; сама лише свідомість того, що ми займалися одним і тим самим божевільним заняттям, давала мені ту необхідну опору, яка означала для мене все». А Вільямс розповів Кофелту про їхній регулярний ритуал зустрічей на пляжі округу, де вони цитували уривки зі свого улюбленого вірша Воллеса Стівенса «Ідея порядку в Кі Весті», перш ніж пірнути у воду. Навіть у 1976 році, коли мати Хєрлехі померла від раку, Вільямс був поруч із ним. Того ж року Хєрлехі написав Полу Боулзу, що провів три місяці в Кі Весті зі своєю вмираючою матір’ю: «Теннессі більшу частину того часу був у Кі Весті, і він був надзвичайно турботливим. Надсилав квіти, листи. Готував для мене їжу. Навіть з’явився на похоронній месі, зголосившись нести труну. Я був вражений і зворушений усім цим».

Хєрлехі покінчив життя самогубством у жовтні 1993 року.


ПРИСВЯТА


«Присвячується Діку Дуейну» В некролозі Діка Дуейна (Duane) - він помер у січні 2021 року - сказано: «Він розпочав свою незвичайну кар’єру як актор за контрактом із студією «ЕмДжіЕм», згодом став відомим співаком, рекламним менеджером, літературним агентом і був справжньою ренесансною людиною. Дік програв мужню боротьбу з раком товстої кишки. Він відіграв ключову роль у створенні роману «Опівнічний ковбой», написаного Джеймсом Лео Хєрлехі, та в подальшій екранізації однойменного фільму, що отримав премію «Оскар»». Був гомосексуалістом із кола друзів Хєрлехі і Вільямса.


ЕПІГРАФ


««Для самотніх немає Блаженства. У Писанні не сказано, що вони благословенні». Пан О'Деніел» Ця цитата узята з цього ж роману (Частина ІІ Розділ 7) Пан О’Деніел – один з персонажів роману.


ЧАСТИНА ПЕРША


РОЗДІЛ 1

«зростом шість футів один дюйм» - 185 см

«...з Хуа́реса» (ісп. Ciudad Juárez,) місто на півночі Мексики на кордоні з Америкою.

«Флоридською Водою». Florida Water – це класичний, освіжаючий цитрусово-квітковий одеколон. Парфумерна композиція виникла понад 200 років тому і містить нотки солодкого апельсина, лимона, лаванди та гвоздики, що дарує легкий і бадьорий аромат.

«Брілкріму» Brylcreem — британський бренд засобів для укладання волосся для чоловіків.

«...побачити жовті сонячні промені на щиколотках,» В екранізації цього роману автори фільму, змінивши ледь не весь одяг Джоу Бака, все ж залишили йому ці чорні чоботи з жовтою нашивкою у вигляді сонця на щиколотках.

«..о четвертій годині, о четвертій до півночі». Тобто о 16 годині дня.

«...засовує великий пакунок грошей у свій паховий бандаж». В оригіналі jockstrap - вид спортивних трусів, які мають спереду кишеню для захисної вставки і не мають задньої частини, тобто сідниці голі. Особливо популярні у гомосексуалістів.

«колесо фортуни обертається...» Мається на увазі пісня «Колесо Фортуни» 1952 року у виконанні Кей Старр (Kay Starr)

«Грейхаунд». Greyhound - найбільший автобусний перевізник у Північній Америці, що обслуговує тисячі міст.


РОЗДІЛ 2

«Цікаво, коли моя крихітка повернеться додому», «Пісня Перекотиполя», «Акцентуйтесь на позитиві», «Леді в червоному», «Він носить пару сріблястих крил». Американські пісні середини 30 і початку 40-х років.

«...хустки «бабушка». Babushka – так зветься хустинка, коли нею по-руснявому покривають голову і зав’язують під підборіддям.

«Останнє збирання» (The Last Roundup) пісня 1933 року, в якій йдеться про те, що ковбой «вирушає на останнє збирання на далеке ранчо Боса на небі», де його вже чекають померлі люди-легенди Баффало Білл і Кіт Карсон.

«Він виконував «Агов вперед»». В оригіналі (git along) - словосполучення з якого складається приспів пісні «Останнє збирання» і яке було традиційним ковбойським наказом худобі рухатись.

«...де підраховують і таврують бродячих тварин». Рядок із другого куплету.

«...називали «Бак» Бак». Прізвище Джоу як і його прізвисько – Buck має кілька значень: чепурун, самець оленя і на жаргоні один долар.

РОЗДІЛ 3

«Розмітка». В оригіналі вона має прізвисько Chalkline, (крейдяна лінія) що означає шнур для розмітки, або просто відбивка, яким користуються на будівництві, коли треба, наприклад, на всю довжину стіни нанести пряму лінію: шнур натирається крейдою і, натягнувши його, роблять відбиток, вдаривши об стіну.


РОЗДІЛ 4

«свамі». Титул в індуїзмі та йозі для духовних вчителів.

«шортстоп». Шортстоп — це позиція на ігровому полі в бейсболі між другою та третьою базами, яку часто вважають найвимогливішою захисною позицією.

РОЗДІЛ 5

«...що ви хасі-лер». В оригіналі помічник офіціанта говорить «hosty-ler», що має кілька варіантів як hostiler, hostler, husteler, так і кілька значень, та мексиканець мав на увазі лише чоловік-повія, людина, що займається статевими стосунками за гроші.

«Comprende?» Іспанською «Розумієш?»

«Tu comprendes muy bien!» Ти дуже добре розумієш!


РОЗДІЛ 7

«...на крило білого «ЕмДжи»,* (MG) - британський автомобіль бренду «Morris Garage».

«Він взяв книжечку сірників». В Америці сірники, принаймні тоді, були не з дерева і в коробках, а зроблені з паперу та закріплені в невеличкій картонній папці.

«...я співатиму вам «Блакитний Місяць»». На той час існувало кілька пісень про блакитний місяць, який був символом смутку і самотності. Можливо, мається на увазі пісня, яку виконував Елвіс Преслі «Blue moon of Kentucky».

«агов вперед, мале теля, агов вперед, агов вперед, мале теля, агов вперед...» Це повний приспів пісні, яку співав для Саллі ковбой Вудсі Найлз. В оригіналі - «git along little dogie...» де «dogie» або «doggie» на ковбойському жаргоні означає не собаченя, а теля без матері, осиротілого, слабкого від раннього відлучення.


РОЗДІЛ 9

«..меблями з Гранд Рапідса». Grand Rapids – місто у державі Мічиган, відоме своєю меблевою промисловістю, яка під час написання роману вже значною мірою перемістилася з цього Міста Меблів.

«повз восьми-футову». Майже 2 з половиною метра.

«з пляшкою «Старого Оверхолта». Один з найстаріших американських брендів віскі, заснований у 1810 році Ейбрехамом Оверхолтом у Пенсилванії.

«я апм'ятаю». Хуаніта весь час замість «remember» говорить «ermember».

«Інк Спотс» з піснею «Хтось розгойдує мій човен мрій». Негритянський рок-н-рольний гурт «Чорнильні п’ятна» 30 – 50-х років. «Someone’s Rockin’ My Dreamboat» - один із їхніх хітів 1942 року.

«ahora mismó». Іспанською «прямо зараз».

«…сестри Ендрюс заспівали «Святиня Святої Сісілії»» «The Andrews Sisters» - жіноче тріо сестер дуже популярне у 40 - 50-ті роки. «The Shrine of Saint Cecilia» - англомовний варіант (1942) шведської пісні «Мій солдат» 1940 року.


РОЗДІЛ 11

«...під червоно-біло-синім прапором». Тобто кольори смугасто-зіркового прапору Об’єднаних Держав Америки.

«Де Мойн». Des Moines – столиця держави Айова, яка має французьку назву від «Rivière des Moines», що означає «Річка ченців».

«…на Четверте». Тобто на святкування Дня Незалежності 4 Липня.

«зображенням того бородатого молодого чоловіка, в очах якого відбивалася вся скорбота історії». Тобто плакат з зображенням Ісуса Христоса.

«..були слова «ЇБАЛА ТЕБЕ»». Займенник «ти» (thou) американці, як і британці використовують тільки у зверненні до Бога, як це прописано в дозволеній версії Біблії короля Джеймса.


ЧАСТИНА ДРУГА

РОЗДІЛ 1

«...в готелі «Ховарда Джонсона»». Найбільша мережа придорожніх ресторанів в Америці у 1950-х роках відкрила готелі для автомобілістів, які часто були розташовані поруч з ресторанами.

«стетсон». Stetson – ковбойський капелюх бренду «Стетсон».

РОЗДІЛ 2

«пісню «Моє дурне серце»». My Foolish Heart – популярна пісня 1949 року, записана для однойменного фільму. Була номінована на «Оскар». Її багато хто виконував.

РОЗДІЛ 5

«…добре, Текс?» Tex – тобто мешканець Тексасу.

«…з золотої lamé». Блискуча тканина з вплетеними металевими нитками.

РОЗДІЛ 6

«…представився Ріко Рітсо». Рітсо - в оригіналі Rizzo, яке вимовляється (і американцями теж) як Рітсо, аналогічно pizza для них - pitsa.

«..використовувати ваш «Блакитний Хрест». Тобто медичну страховку страхового агентства Blue Cross .

«..про цей план, Ретсо?» Образа тут для Рітсо в тому, що Рет (Rat) англійською Щур, Пацюк.

«..ніяку крихточку». Джоу сказавши «no speck» не зрозумів вислів Рітсо «nothing on spec» (нічого навмання).


РОЗДІЛ 7

«..людина з Чіллікоті». Chillicothe – містечко в державі Огайо, тобто з глибокої американської провінції. Містечко де виріс сам Хєрлехі.

«Блаженні вбогі духом, бо їхнє є Царство Небесне. Блаженні ті, хто плачуть...» Пан О’Деніел цитує 5 розділ Євангелія від Матфія.

«живуть життям Райлі». Тобто жити легким і комфортним життям, не докладаючи зусиль для важкої праці. Ця ідіома походить з популярної пісні початку століття (вперше записана до 1925 року), у якій головний герой описує, що він робитиме, якби раптом розбагатів.

РОЗДІЛ 8


«так-сер-чорт забирай-саме-так-боб». В оригіналі yesir-goddam-ree-bob. Це чисто американський, здебільшого ковбойський, вираз Yes siree Bob, де Bob начебто є евфемізмом слова бог.

«...дня у «Райкера»» Один із багатьох ресторанів Вільяма Райкера, що знаходилися по всьому Манхеттену та Квінзу.

РОЗДІЛ 9

«...вуличні хлопці на розі Восьмого проспекту і 42-ї вулиці». Дослідники вказують, наприклад Джеймс Трауб у своїй книзі про площу Таймс «Диявольський майданчик», що «на початку шістдесятих площа Таймс стала столицею чоловічої проституції у Нью Йорку». Найбільш сумнозвісні райони були в напрямку Сьомого та Восьмого проспектів.

«...вулицями Пекельної Кухні». Пекельна Кухня (Hell’s Kitchen) це колишній робітничий район на Манхеттені, відомий своїм кримінальним минулим. Вважається, що район простягається з 34-ї по 59-ту вулицю на захід від 8-ї проспекту до річки Хадсон.

РОЗДІЛ 10

«...на стовп перукарні». Стовп перукарні (a barber pole) це знак перукарні, який являє собою спіраль з кольорових смуг – червоних, білих і синіх – які нерухомі або обертаються.

«Ви — сіль землі, але якщо сіль втратить свій смак, чим її посолити?» Цитата із «Євангеліє від Матфія» Розділ 5, вірш 13.


РОЗДІЛ 11

«..повз «Нідіка». Nedick’s - американська мережа ресторанів швидкого харчування. Назва мережі походить від прізвищ Роберта Т. Нілі (Neely) та Орвілла А. Дікінсона.

«..за мірками лімбо». Лімбо – за теологією це місце перебування душ, які не потрапили до раю, наприклад, нехрещені немовлята, але які не зазнають і мук пекла, тобто невизначеність.

«..цигарок «Ролі» з корковими фільтрами». Цигарки з корковим наконечником (cork-tips), мали край виготовлений з корка або, що сьогодні, частіше з паперу, розробленого під вигляд корка. Спочатку ці наконечники цигарок використовувалися для запобігання прилипанню тютюну до язика, захисту губ і для забезпечення міцнішого та зручнішого тримання у роті. Загалом орієнтовані вони були на жінок. Цигарки «Ролі» (Raleigh) - випускались на честь сера Волтера Ролі, відомого мореплавця і фаворита королеви Ілізабет І Тюдор, з його портретом на пачці. Сер Волтер Ролі був тим, хто завіз тютюн до Англії і був популяризатором куріння, при цьому повідкривавши тютюнові крамниці.


«..на якусь консервовану спеку». Консервований денатурований спирт, призначений для спалювання прямо в його банці для підігріву страв і як джерело екстренного тепла.


РОЗДІЛ 12

«Ecco, che arriva Rizzo! Prende la tavola piu grande del locale!» Італійською: «Ось і Рітсо прибув! Займатиме найбільший стіл у залі!»

«Sono Rizzo! Io prendo la tavola piu grande del locale!» Я - Рітсо! Я беру найбільший стіл в цьому залі!


«Dove sono i miei ragazzi terribili?» Де мої неслухняні діти?


«набув basso profundo». Іспанський термін, який позначає найнижчий чоловічий оперний голос, що характеризується винятковою глибиною та насиченістю тембру.


РОЗДІЛ 13


«…як кітчі-кітчі-ку». kitchy-kitchy-koo – традиційна безглузда балаканина батьків з немовлятами.

Лофт-будівля — це багатоповерхова споруда, зазвичай переобладнана з колишніх промислових фабрик або складів, що характеризується великими просторами відкритого планування з мінімальними внутрішніми стінами, високими стелями та широкими вікнами.


ЧАСТИНА ТРЕТЯ

РОЗДІЛ 1

«Я можу сказати». I can tell - означає, що ви помітили, усвідомили або зрозуміли щось, що часто перекладається як «Я бачу це» або «Мені це зрозуміло». Це використовується, щоб висловити, що ви сприйняли ситуацію без необхідності прямого зазначення цього, але Джоу, здається, не зрозумів вислів дівчини і погодився з його прямим значенням.

«мамбо джамбо». Тут цей термін використовується у переносному значенні, як об'єкт безглуздого ритуалу. Взагалі його використовують для позначення якоїсь нісенітниці.


РОЗДІЛ 4

«І з цими дев’ятьма». Так в оригіналі. Дев’ятнадцять доларів чомусь у словах Джоу змінилось на дев’ять.


РОЗДІЛ 5

«..Луау» Luau – мережа ресторанів з назвою, що на гавайській мові означає «свято».

«...Мейсі». Таунзенд має на увазі мережу універмагів «Macy's», флагман якої знаходиться на Західній 34 вулиці.

«..añejo» Тут мається на увазі текіла, витримана (añejo) як коньяк у дубових бочках.

«чоп-суї» Китайська страва зі свинини чи курятини, яєць і овочів. Зазвичай подається з рисом.

«Акустікон». Тут говориться про слуховий апарат  «Acousticon» фірми General Acoustic Company, який на час написання роману вже був раритетом, бо випускався до 1928 року.


РОЗДІЛ 9


«трохи бей-рому». Bay rum – популярний у перукарнях засіб після гоління, створений на основі карибського рому.