ЧУМАК ВАСИЛЬ

_____________________________________________

АЙСТРИ

Які зів’ялі:

червоні айстри -

останні квіти

палких пожеж.

В блакитній залі

туманний настрій.

- Ми хочем жити!

- Куди ідеш?..

- Ми хочем жити!..

- Ми хочем сміху!..

- Ми хочем шалу

і марсельєз!.. -

Останні квіти…

Їм на утіху

квилить помалу

гілля берез…

*

БЕРЕЗНЕВИЙ КАЛАМУТ

Розірвала краля-мавка

льняно шитий гомін-жгут;

плине зграйно, плине плавко

березневий каламут.

В перебіжнім шумовинні

ланки-бризки марсельєз:

хай загине, хай загине

мрійновтома сонних плес.

В сонце цілять стріли-трави, сонце – в трави й буйний грунт.

Зручно, просто керму править

березневий каламут.

*

Білим жалем вечір кинув у тіні, білим жалем білий шум пороші, бо так рано одцвіталися черемхи

і жечміни, бо так рано в’яли білі рожі, і коли червчатими стежками

листопад пішов шукати марев, -

жемчуг вітів квітне-травневих

замаяв пелюстками, жемчуг туги, жемчуг білих чарів.

Тому вечір кинув білі тіні, білим жалем - білий шум пороші: бо так рано одцвіталися черемхи

і жечміни, бо так рано в’яли білі рожі.

*

Бурями сійтеся, бурями,

Маки - червоні вогні:

Там поза ґратами, мурами

Тінями сірими, хмурими

Ранки конають ясні,

Вдаримо гучно ми дзвонами -

Всесвіт обійде луна -

Кинемо вільно червоними:

Владарі світу з коронами:

Вже непотрібні ви нам!

*

Вимережить пісню - голубині крила, щоб у ній блакитно далечінь замріяла, щоб у ній заграло шумовиння трав, я слова таємні у степу збирав.

Плюски - шелестіння - викінчені гами, -

Я їх, наче лялю, тішив пелюстками

ясочок-волошок. Жайворонів спів

і перлини-роси у вінки заплів.

І знялася пісня - голубині крила: радісно-блакитно далечінь замріяла, заблищали скалки - шумовиння трав…

Нащо ж мою нитку промінь розірвав?

*

ВОЛОШКИ

Цілий день учора

проблукав у полі,

з вітром навздогінки

бігав навмання.

Срібно і прозоро.

В злотному - тополі.

Обрій - у хмаринках.

Навколо стерня,

а в стерні - волошки,

сині, синьозорі,

і такі дрібненькі -

слізки росяні.

Назривав їх трошки.

Це волошки? Зорі!

Ниточки тонесенькі -

мрії весняні;

правда - любо жити?

Дуже! Дуже! Дуже!

Щастя - наше море,

широко шляхи.

О блакитноквіте!

О моє подружжя, -

це душа говорить,

сповнена снаги.

*

ГЕТЬ СУМНІВИ!..

І

Плазують чорнії сумніви,

Розбийся ж, хмаро навісна!

Нехай цвіте весна,

нехай гуркочуть зливи,

нехай напружені тятиви

влучають в морок стріли-гніви!

Сумніви геть - сумніви ночі!

Блукайте в нетрях лісових,

ви створені для них -

вони до вас охочі.

А тут вогні жбурляють очі, і грім розбуркано гуркоче.

ІІ

Більше надії, брати!

Місця сумніву нема -

сміло і прямо іти,

ширше ступать до мети

з міццю, що скелі лама.

Щиро гартуйте мечі,

друзі-коханці звитяг!

Геть з дороги, сичі:

дзвінко кайдани рвучи,

ми підняли уже стяг!

*

ДАЛІ!

Далі, о далі звідусіль!

Махом останніх зусиль

Рвати кайдани гнилої моралі, І далі!.. І далі!.. І далі!..

В край, де повітря дзвенить, В край, де сіяє блакить,

В край, де жевріють-палають коралі, І далі!.. І далі!.. І далі!..

*

Дві душі: одна шукає бурі, струн шалених на бандурі, срібнодзвонну, блискавок, поезій, братніх марсельєзів.

А друга… друга - блакитний спокій

вдалині, де степ широкий, танки мрій тремтючих, ніжних-ніжних, в шатах білосніжних.

Мов шляхи-плющі переплелися, дві душі моїх зійшлися, і чого я прагну: чи спокою, чи гучного бою?

*

ЗАКЛИК!

Годі спати! -

Всі із хати:

пишне свято навкруги.

В мрійно-синіх

далечінях

хвилі-співи,

переспіви,

хвилі і луги.

Годі спати!

Всі із хати -

гей, у поле, плугатар!

Он у полі

на роздоллі

буйні квіти,

оксамити

розстилає ярь.

Годі спати!

Всі із хати -

праця всюди - жде лиш нас.

Гей, устанем

раннім-раном,

час робити,

а спочити

буде, буде час!

*

КОНВАЛІЇ

Плачете? - плачте:

свічка розтане на вшпиленнях башти -

свічка розтане -

смерть.

Келих востаннє

пінявий вщерть.

Завтра: світанок

вирине - легінь - вітати коханок, легінь - вітати

смерть?..

Келих востаннє

пінявий вщерть.

*

Несли твою труну. Тремтіли ґрона-бризки

на віях яворів,

а вечір похиливсь так низько, низько-низько -

ще мрів - про ранок? - мрів…

і плакали - чого? - старі-старі мотиви, старі слова -

сочили тугу вижатої ниви,

ізгаслих сподівань.

А я мовчав. Як ти. Як ти мовчиш і досі.

І боляче, так боляче мені: навколо скрізь молилась осінь, а ти була в труні.

*

Ой там у полі…– на обніжку

тліє блакитний жар…

Нащо так рано, метелику-сніжку, нащо так рано з-за хмар?

Ой та погасли…– ті жарини –змерзли волошки в межі…

…Білий метелик лине та лине, білий метелик сніжин.

*

ОФІРА

І

Краплю крові. Кожну хвилю краплю крові місту; скло вітрин і тротуари сповнить ярим змістом.

На плакатах не атрамент. І не фарби. Кров.

Пензлі-пучки умочайте в колектив-цебро.

ІІ

Смуги втоми під очима. Воскові обличчя.

Але фарбами плакатів кличем, кличем, кличем.

Шостий поверх. Цементові підраховувать щаблі.

О, нарешті. Відчинили. Захапався. Ліг.

ІІІ

Безнадійно. Є надія. Ось, на цьому бруку.

Переможці. Піонери. Тисну вашу руку.

Що? Сухоти? Ще хвилина. Дотліває день.

Переможці. Піонери. Казка. Близько. Йде…

*

РЕВОЛЮЦІЯ

І

Вранці - променю весінній,

вранці - зважно-молодий -

на шпилі, на височіні

з льоху темних приведи.

Ось: повстали під’яремні,

плине повінь - легіон.

Килими зеленоземні

у гірляндах житніх грон.

ІІ

Він угадав свою мету:

стремить до неї навпростець, і кожний бій його сердець

несе - весну в цвіту.

Прямуй же, страднику святий: твої шляхи - широко розляглись, твої пісні далеко розлились, в твоїх словах - вогонь мети!

ІІІ

Не спочивайте: ще не час!

Нехай останній промінь згас -

самі запалимо вогні -

і в стумі витворимо дні!

На кремінь - крицю: буде світ!

Ми непохитні, мов граніт.

Ми йдем і йдем, несем вогні, і творим блиск, і творим дні!

ІV

Доволі! Кільцями ланцюг:

тріпоче прапор соколиний!

Вони спинить хотіли рух,

але ми линем, линем, линем, і наш завзято кутий гімн

ширяє срібні блискавиці.

Туди - в червоні береги -

з низин. Туди. Ми - крила! Птиці!

V

На площі - в юрми - на мітинг

вінки несуть - вінки й гірлянди

з тремтінь-мигтінь

революційних прядив.

На площі - на мітинг - на брук!

І завтра - вірте - швидко - завтра

святкує всесвіт бурю-гру,

пала з півоній ватра.

*

Ряд хаток, пошарпані, подерті, Мов старесенькі бабусі похилились; Кіллям стіни затрухнявілі підперті, Щоб од вітру не звалились.

О, народе! Чи ти бачив сонце?

Хоч один тонюсінький промінчик долі?

- Де ж? Гарчіркою забите в нас віконце, Голі й босі. Босі й голі.

*

Стільки щастя, що боюся. Залоскоче, як русалка.

Шовковинками проміння перев’яже, обів’є.

Заполонить. Зацілує ніжно-ніжно, палко-палко.

Всю жагу — зоревий трунок, п’яний трунок — ізоп’є.

Тільки мент. Обламок менту — блискавично-перебіжний.

І не буде — і шукати мов заказано мені.

Хочу знову. Хай полонить. Хай цілує палко-ніжно.

…Усміхається проміння срібним жалем на вікні.

*

Сьогодні ходив на могилу матусі: ще мріє барвінок під снігом, ще лози, схилившися, - лози у тузі, ще тихо,

а з бані блакитної промене-шовком

всі плями, всі тіні зітерті.

- Матусю! Чекати лишилось недовго: весною - умерти,

прийти до коханої, любої нені

надовго, назавжди, довіку,

принести їй пролісок. Пролісок жмені -

без ліку.

*

ТРАВЕНЬ

Йти. Мовчати. Нащо стежка? На узліссі. Яругами.

Стати — слухати: говорить захмелілий гай.

І самому захмеліти — й не словами, а рухами

говорити про зелене, безкордонне-безкордонне…

А розмай?!

Пісня тоне,

тоне в шелесті, між листом…

Говорити переконано, барвисто

і когось переконати. Цебто знятись пташиною, пташиною літаючи — задзвеніть, заворожить: ви ще й досі задоволені півопругом та хатиною?

Можна ж краще і вільніше

жить!

Потім: тихше — тихше — тихше…

І замовкнути: нема!

Тільки шелест. Тільки листя. І розмай.

*

Цвітом яблунь засніжена стежка.

…Білі-білі душі нарцисів…

На межі тиховійних узліссів

перетнеться мережка.

Гомін буде. Розійдеться тихий.

…Білі-білі душі нарцисів…

На межі тиховійних узліссів

засотаються сміхи.

*

Хто так тихо прийшов, невідомий, Оповитий серпанком утоми,

Коли місто мовчало ночами,

Коли місто мовчало ночами?

Зашептали розлогі світання,

І шептала, пливла до світання

Зачарована хвиля гілля,

Зачарована хвиля гілля.

А, як блиснули промені сонця,

Чи не бачили шиби віконця,

За хвилину любові й болі,

За хвилину любові і болі.

Хто так тихо прийшов, невідомий, Оповитий серпанком утоми,

Коли місто мовчало ночами,

Коли місто мовчало ночами?

*

ЧЕРВОНИЙ ЗАСПІВ

І.

Риємо, риємо, риємо

Землю, як тії Кроти;

Відти плазуємо зміями,

Сіємо, сіємо, сіємо

Буйні червоні квіти!..

Пишно розсійтеся бурями,

Маки — червоні вогні!

Там по-за ґратами мурами

Тінями сірими хмурими

Ранки конають ясні.

Збудимо гучно ми дзвонами,

Люд, як надійде наш час

Крикнемо вільно-червоними:

— Владарі світу з коронами,

Ви непотрібні для нас!

ІІ.

На зелені килими

Папірцями білими

Полетіли вершники з миром розмовлять.

— Гей, не спи, робітнику

На панському смітнику

Вороги не сплять!

Гордою, сміливою

Бурею бурхливою

Встань, народе зраджений, як один, устань: З гимном-перемогами

Новими дорогами

Підемо на брань.

Блисками-пожежами

Небо обмережимо,

Прапор наш малиновий засия в горі

Годі вам пишатися

Кровію упиватися

Гетьмани — царі!

ІІІ.

Ми — тіні, ми — тіні меткі.

Ми — влучні рушення руки.

Ми носимо в грудях ненависті море, І в ночі осінні, в обіймах імли

Ми гімни тобі заплели,

Червоний тероре!

Ми — жах, ми — караючий гнів.

Ми молимся культу вогнів,

І хто є відважний, і хто нас поборе…

Ми ті, що руйнуємо трони!

Навіщо нам сяйво корони

Червоний тероре?!

*

Я порву ті вінки, що сплітались в добу лихоліття, Розтопчу, розмету їх у попіл, у порох, у сміття.

Замість них я розсиплю пісень злото-соняшні хвилі, Як ті птахи меткі, як ті птахи меткі-легкокрилі; Оточу їх сріблом, загартую могутністю криці, Дам їм крила вітрів і надхну їх вогнем блискавиці, І пущу. Хай летять мої думи-пісні-метеори -

Не в палаци гучні, не в безмежні, блакитні простори, А в хатину людську, де в кутках оселилися злидні.

Мої співи прості і робочому серцеві рідні.

І засяють вони, як ті зорі у небі глибокім, -

І не буде тоді робітник-селянин одиноким.

*