ЧУПРИНКА ГРИГОРІЙ

Збірка “Метеор”

_____________________________________________

ДАВНІЙ ОБРАЗ В споминах ніжних дивних ідилій Привид чудовий ясно встає — То пережите в юності милій Щастя моє.

Чую, я чую давню розмову — Ллється в повітрі тиха вона, Капає, ллється словом по слову Дивна мана.

Бачу я, бачу постать чудову… Плещуть по серцю хвилі жалю! Давнього щастя полум’я знову Я розпалю.

Поки не прийде спокій глибокий, Поки не схилить сон голови — Стій одинокий, привид високий, Мій вартовий!

Давнього щастя привид могильний, Повний отрути, повний жалю, Стій,— мій безтільний, мрійно-свавільний,— Жаль я стерплю.

*

САМОЗГУБА В серці ниє давня рана; Очі хмаряться журбою… Дай, голубко, дай, кохана, Дай мені для серця гою!

Давнє щастя в люте горе Вмить життя переробило!.. Ой, нащо ж ти, серце хворе, Так трагічно полюбило?

Я згорю, я миттю зникну Од смертельної отрути — Тільки крикну, тільки крикну, Що не зміг її забути!

Я в сердечній самозгубі Справлю пишнеє весілля! Дзвону!.. Грому!.. Грайте в труби!.. Я вмираю од знесилля.

*

НАЙВИЩИЙ ЛОЗУНГ «Смертію смерть поправ…» Великодній тропар …… Кинь на глум, Кинь на глум свої страждання, Виснов світлих вищих дум І високії жадання.

Хай углядять, як з орла Буйний вітер носить пір’я, Як з палкого джерела Ллється туга і зневір’я.

Хай наводить смертний жах Кров високої офіри І ударить по серцях Стогін тріснутої ліри.

Горя келих, повний вщерть, Випий з гострою журбою: Дивний лозунг — «Смертю смерть» — Нагадаєш ти собою.

*

ЛЕТЮЧІЙ ЗОРІ Розпаливши світлим зором Дивне полум’я в мені, Ти летючим метеором В світлорайдужнім огні Десь в блакиті, В ніжнім світі Загубилась в далині.

Я один свою пожежу В вічну темряву несу… Може, взнаю, може, вглежу Ту високую красу, Що в примарах, В світлих чарах Ллє на пал сердець росу.

А як жертвою одваги, Ввесь в огняному чаду, Од знесилля та од згаги На розпутті я впаду І в туманах Та в оманах, Наче в морі, пропаду —

Ти вечірньою добою Знов по небу пролети І візьми мій дух з собою — Дух, що вік шукав мети,— В величезну Сінь небесну, В вічне сяйво красоти.

*

ЗОЛОТИЙ ДОЩ Над полями, над яругами Дощ летить, Позолоченими смугами, Нитками, Сітками Миготить.

Оживає все потомлене — Хоче жить! В краплях сяйво переломлене Дугами, Кругами В грі дрижить.

*

МОЇ КВІТИ Під водами теплими В осоці, в комишах, поміж стеблами Розцвілися Розвилися Ніжні квіти, пишні квіти, білі квіти водяні.

Обгорнені тінями, Десь на темному дні з баговиннями Повилися, Поплелися Білі квіти, дивні квіти в непрозорій глибині.

Під чорною тугою, Під нещастям лихим, під наругою Розцвілися, Розвилися Ясні мрії, ніжні мрії, вільні думи молоді.

З піснями крилатими Дивні мрії під тяжкими втратами Повилися, Поплелися З колючками, з реп’яхами, наче квіти у воді.

*

МОЯ МУЗА Я не впізнав раніш її! — Худа, Бліда, Простоволоса, Мов та примара безголоса, Вона одкрилася мені. …….. І ніч, і день Я довго ждав з висот надгірних Богині радісних пісень І чарівних рулад вечірніх; Вона ввижалася мені В вечірніх одблисках зірниці, І в недосяжній далині Ловив я образ Чарівниці В довічнім сяєві краси,— Я ждав її в вінках огнистих, І в краплях чистої роси, І в самоцвітах променистих; Моя ж Богиня чарівна З’явилась постаттю сумною; Чого ж вона, куди вона Пройшла, мов тінь, переді мною Худа, Бліда?……

Тепер я побачив, я знаю її, Я з Музою завше своєю,— Всі співи, і думи, і жарти мої Таємно нашептані нею. На оргії дикі я часто водив Її — Найсвятішу утіху І поруч себе, як повію, садив Для глуму й ганебного сміху.

Я бачив, як тяжко ридала вона І страшно нервово сміялась. А в мене бриніла глумлива струна, Мов тяжких ридань не боялась.

Я сіяв по вітру чуття молоде, Як попіл, нічого не вартий, І правди високої слово святе Вкладав в недостойнії жарти…

… … … …

Як тільки ж лишиться зі мною вона В вечірній німій самотині, Тоді мов спадає намітка сумна З обличчя моєї Богині.

Тоді я впиваюсь натхненням святим, Розбуджую радість і силу, Як Муза повіє чуттям молодим На серце і душу зомлілу,

Мов привиди давні, літають рої В повітрі вечірнім над нами,— То давні надії й заміри мої, Помішані з юними снами…

… … … …

Як тільки ж звертаюсь я знов до життя І вношу розвагу і втіху, Мені промовляє Богиня моя: — Я Муза кривавого сміху!

Я знов тоді бачу примару бліду І, мов од себе незалежний, З сльозами і сміхом кривавим іду В вертепи гріховні, бентежні…

*

МЕТЕОР Никнуть, бліднуть ночі тіні, Полотніє темний фльор,— В величезному падінні, Весь в огні, в самогорінні Ріже небо метеор. То таємний дух творіння, Провозвісник вищих сил Палом власного горіння, Жахом вільного падіння Будить сонний небосхил. В темно-синьому просторі Бризки-іскорки летять. А в небеснім вічнім хорі Нерухомі ясні зорі Блиском жаху миготять.

*

ХМАРКИ Линуть, Плинуть Хмарки літні, Хмарки радісні блакитні, Розпливаючись в повітрі, Наче фарби на палітрі, Сяйвом-золотом оточені, Линуть, Плинуть, Поки згинуть, Позолочені. Тонуть, В’януть Думи чорні, Мов картинки ілюзорні, Розпливаються і тліють, В сяйві сонячнім блідніють Разом з хмароньками літніми, Тануть, В’януть, Поки стануть Непомітними…

*

ГОРІННЯ Трошки далі, далі, мила, З мене б’є огонь душевний — Ти попалиш ніжні крила, Як метелик одноденний.

Як ефірнеє створіння, Ти не витримаєш палу, І душевного горіння, І шукання ідеалу.

Пал огненний в’ється, свище, Не торкайся ж ти до мене, Бо зведе на попелище Душу полум’я шалене.

Не наближуйсь до горнила, До душевного вулкану, Далі, далі, далі, мила, Од мого страшного стану!

*

МУКИ КОХАННЯ Капають, котяться сльози по личеньку, Крається серце в журбі, Як би хотіла я в темную ніченьку Впасти на груди тобі.

Тільки б частину журби невимовної Вилить на грудях твоїх, Більше б не треба розмови любовної, Більше б не треба утіх.

Нотку, одну тільки нотку бажаную В серці почути б мені! Ніжную, чулую, щиро коханую. Боже! Почую чи ні?

Що се я, що се я? Мов божевільная, Плачу, ридаю, молюсь! Годі, минулося — гордая й вільная, В муках я більш не схилюсь.

Зраджена й кинута, я безутішная Жертва чужого гріха — Знайте, я страдниця, серцем безгрішная, Що ж за молитви? Ха, ха!..

Капають, котяться сльози по личеньку, Сумно лунає мій сміх, Будь же ти проклята, темная ніченько, Мати зрадливих утіх.

Будьте ви прокляті, щастя хвилиночки, Давній дівочий мій сміх, Будьте ви прокляті, зірки-краплиночки, Сестри надій золотих.

Спи, моє серденько, щастя позбавлене В юній дівочій порі, Горем розбитеє, злісно роздавлене, Спи, не страждай, не гори!..

*

СТРУНИ Звуки струн моїх дрижать, В стіни, в вікна б’ються градом, То каскадом, Водоспадом Набіжать І одбіжать.

З ними хочеться ридать І безмежно веселитись, В полі з вихрами носитись — Все однять І все оддать!

*

ПЕРЕД ОБРАЗОМ МАДОННИ В далеч од Неньки Ручки тоненькі Хлопчик Малий простяга;

В погляді яснім, В сяйві прекраснім Світить віра і снага

Геній могутній, Страдник майбутній Стане жертвою людей,—

З силою віри, З кров’ю офіри Сяє полум’я ідей.

В дикії орди, Повні погорди, Мати Сина передасть!

В погляді яснім, В сяйві прекраснім Непобідна сяє власть.

*

ОДЧАЙ Скажи — кому послать прокльони За всю отруту дум моїх, За сі пекучі смертні тони, За мій гіркий, кривавий сміх?

Скажи — де винні, де невинні, І я в смертельному жалю Отруйні вигуки проклінні В ворожі душі переллю.

Я кину в їх отруйні зерна, Я всім оддячу злом за зло, Щоб їх самих життя мізерне Довічне полум’я пекло!

Чи, може, сам собою скутий У нерозгаданім жалю, Я зайву крапельку отрути У власну душу переллю?

Тоді — нехай і ся краплина В мій повний келих упаде!.. Що для життя одна хвилина, Коли вже смерть з косою жде?

*

ДО СХІД СОНЦЯ Ще терпіння трошки, трошки — Швидко іскри, смужки, стьожки Розмережать небосхил; Незабаром Під серпанком Злотом-жаром Дивним ранком На квітках заграє пил.

Тільки ж морок ночі зникне, Тільки перший промінь бликне, Наче смуга золота,— Я прийду до тебе, мила, Жди ж, голубко сизокрила, Чарівнице молода!

Першим вільним прудкогонцем, Ввесь облитий ясним сонцем, Я до тебе прибіжу І в веселім миготінні Про нічні таємні тіні Розкажу;

Розкажу про поривання, Про нічні переживання, Про погрози темних сил… Ще ж терпіння трошки, трошки — Швидко іскри, смужки, стьожки Розмережать небосхил.

*

ДО СВОЇХ… З громадського багна багно літературне зробили ви… П.Куліш Я не співець свого народу — Він сам поет своїх страждань, Я славлю небо, славлю вроду І пал душевних поривань.

Краса зостанеться красою, Хоч і в занепаді вона, Я окроплю її сльозою, Я вирву цвіт її з багна.

Коли ж нема нового ґрунту І животворної роси, Я кину лозунг — бунт для бунту — Своїм гнобителям краси.

*

СВІТЛО Й ТІНІ Зв’януть квітоньки рожеві, Тільки хмарка їх не скропить. Пал гарячий полудневий Їх утомою обхопить.

Помарніють квіти, трави, Ніжні лілії, купави, І любистки, і окропи… Де ж ті хмарки кучеряві? Де ж той дощик? Чом не кропить?

Серце зниє од страждання, Тільки щастя перебіжне Палом щирого кохання Не дмухне на серце ніжне.

Настрій тихий, настрій млявий Знищить ніжнії уяви, І бажання, і надії… Гаснуть думоньки яскраві! Де ж те щастя? Чом не віє?

*

БЕЗ СНУ І

Десь лунає спів витворний. Плюскіт річки. Шепіт верб. Морок сонний, морок чорний Ріже сяйвом місяць-серп.

На просторі крапки-зорі, Наче іскри, миготять; Темну далеч метеори, Мов ракети, золотять.

Сплять берези білокорі, Порівнявшись в мрійний ряд; В напівтемнім млистім фльорі Ледве мріють стіни хат.

Місяць вище… Зорі глибше… В сяйві шириться блакить. Все, здається, спить і дише, Все, здається, в сні тремтить!

ІІ

Тиходзвонний Спів витворний, Давніх струн не воруши! Морок сонний, Морок чорний, Згасни ж, промінь прудкольотний,— Всі самотні поривання, Всі мої передчування Заспокой і потуши!

ІІІ

Я самотний І скорботний Знищу тугу навісну… Згасни ж, промінь прудкольотний,— Я засну!..

*

СНОХОДА …Й сама не зна (бо причинна) Що такеє робить… Т. Шевченко Все я знаю… Все забула… Я снохода, я сновія, Вся в уяві потонула, Я легенька, наче мрія. Сонним чаром оповита, Сяйвом місяця облита, 3 дивним блиском на виду, Опустивши сонні вії, Без вагання, без надії, Без мети Я іду, іду, іду. З дивним блиском на виду, В ореолі красоти Піднімаюсь вгору, вгору, В сяйво синього простору, В тихе царство висоти. Десь далеко чути гомін; Тихо гасне ясний промінь, Я жахаюсь… Упаду! З гострим жахом на виду, Без надії, без мети Я іду, іду, іду! Місяченьку, посвіти! Чути гомін… Упаду! Я легенька, наче мрія, Вся в уяві потонула, Я снохода, я сновія — Все я знаю… Все забула.

*

ЛІТНІ ТОНИ Легко, легко вітер дише, Ніжним приторком колише Мак червоний,

Теплий подих полудневий Носить в далечі рожевій Передзвони.

В вербах горлиці воркочуть, В травах коники сюркочуть — Будять луки.

Десь далеко на покосах Вибиваються на косах Стуки-звуки.

З полудневим подиханням, З ароматом, з колиханням Я зливаюсь.

І душею молодою Золотою красотою Упиваюсь.

*

В НІЧ ПІД КУПАЛА І

Нероздільний, тьмою спаяний, В чорній масі тоне бір; Мов сп’янілий, неприкаяний, Я вступив в таємний мир!

Страхом-жахом в душу дмухає Чорна нічка лісова, Десь далеко стогне-ухає Диким голосом сова.

Замирають десь риданнями В пітьмі звуки на льоту… Переповнений ваганнями, Я з тривогою іду.

В царство ночі непроглядної, Таємниць і дивних чар, Де для доленьки одрадної Розгориться Квітка-Жар.

ІІ

Все, що виросло в уявах, В смілих думах самородних — Єсть і в квітках, єсть і в травах, В вічних схованках природних.

В нічку темну жду я менту Блиску Цвіту-Огнецвіту, Щоб чудовую легенду Показать реально світу;

Я з обличчям конвульсивним, Повним болю, повним палу, Сміло йду за твором дивним, За красою ідеалу.

Я найду огонь розради, Квітку вічної утіхи, І ні духи, ні дріади Там не встануть для поміхи!..

……………………………………

Тільки ж, щастя, де ти, де ти? Що ж, як ти не в Огнецвіті? Я гублю твої прикмети, Млою ночі оповиті.

Краще ж в солоді шукання Вік витворювать примари, Краще муки і страждання, Ніж розбиті дивні чари!..

*

НАЙБЛИЖЧІЙ Вся душа твоя святая Кров’ю власною облита, Сила ж серця молодая Злісно бурями розбита.

Давні гімни десь завмерли, Стихли, зникли бурі-грози, І дрижать, біжать, як перли, В згадках щастя чисті сльози.

Тільки ж я стою на варті, Щоб у співи-переливи Злить в палкім червонім гарті Думи радісно-щасливі.

Все, що згублено донині, Я знижу в чудову низку — По перлині, по зернині, Ріска в ріску, бризка в бризку.

Всі ридання непоборні, Всі заглушені прокльони Виллю в співи первотворні І в музичні передзвони.

В ніжних творах покажу я Образ світлої Богині, Воскрешу я, воскрешу я Все, що втрачено донині.

*