ФЕДЬКОВИЧ ОСИП-ЮРІЙ

Байки

_______________

ЗАЄЦЬ

“О боже мій! — так Заєць раз ридав. —Ти кождому якусь потугу дав:

Дав чоловіку ум, дав псові зуби, Медвідь з корінням вириває дуби, Мурашки навіть кождий ся боїть!

Але мене?.. О, гіренький мій світ!

Шкода лиш, що я чимось звуся!..

От лучче піду утоп’юся —

Та й спокій голові… Нема мені чо жить!”

Пішов наш куций ся топить.

Приходить понад став (се діялось в неділю); Жаби на березі ся гріли

Та й керекорили — звичайно, як жаби: Про смутчі бузьки, про шваби,

Як з булков їх собі у маслі смажать, Відтак знов про ворони вражі…

Аж тут з корчів наш Заєць — гульк!

Жаби усі як раз у воду — бульк!

А Заєць зупинивсь та й каже:

“Коли ж мене хоть жаба ся боїть, То не гіренький ще мій світ!..”

1887р.

*

КІНЬ

Се діялось за давніх ще давен, Коли ще Чоловік не знав Коня сідлати

Та ні у віз єго впрягати.

Якраз прийшов до него Кінь оден

Та й каже: “О, рятуй мя, друже, Бо Олень в лісі там - та так доїв ми дуже, Що годі вже терпіть!” - “І, ти наговорив! -

Му Чоловік відповідає. -

Таже ж ти, друже, дуже добре знаєш, Що я за Оленем не пущусь у погоню!

Неправду, може, я се кажу, Коню?”

“Тож осідлай мене! - му каже Кінь. -

Зроби мені зубела в зуби,

До них дай поводи, хоть най лиш будуть з луба, Тогді ся не жури, що Олень той не наш! -

Ти будеш мати галдамаш,

А я знов свою мсту!” - І так ся стало: Коня як стій в зубела вбрали,

І сів на него Чоловік.

Позбув свій Оленисько вік.

Коневі на душі аж легше стало!

“Пусти ж мене тепер”. - “Помалу!

Добро, що ти мене навчив,

Тебе як маю зубелати:

Тепер ти мій вже, пане-брате,

І меш мене, де схочу сам, носив, І плуг мій тяг, і віз, і сани! -

Не вчи мя другий раз, мосьпане!”

Не дайте мсті, о діти, волю,

Аби і ви не так попались у неволю, Як той наш мстивий Кінь! Та й се ще пам’ятай: Як зубелать себе, нікого не навчай!

1887р.

*

ГРИВКО І СИВКО

Оден господар мав два сторожі при хаті, А то такі, що пошукати!

Лиш що Гривко лінивий трохи був

І в літні дні, як від Сивка я чув, Любив гарненько попіспати.

Але прийшла зима. Мороз кресав.

Сивко й Гривко в клубки ся звили…

Гривко ж у плач: “О Сивку, брате милий, Коби вже господь бог то літечко вже дав, Тогді в сей час будую собі хату!”

Дав бог і літечка діждати.

Гривок, який задовгий був,

Протягся в холодку (за хату вже й забув); Але Сивко го будить: “Брате!

Вставай, мем хату будувати!”

“Чи ти осліп єси до ката,

Чи що тобі? - гавкнув Гривко,

Аж перепудився Сірко. -

Не видиш, де мій ніс, де мої лаби?

А ще й мій довгий хвіст? Хіба б

Я одурів, таку велику хату

Загадувати будувати!”

“Таке ж ти сам казав”. - “Але коли?

Ще узимі! Тепер же дав бог літо, А літо на тото, щоб спати та ся гріти, Лиши мене! я хочу спати”.

Беріть собі на розум, діти:

Таких Гривків багато є на світі!

1887р.

*

КІТ І ЛИС

Раз Кіт і Лис пішли собі в дорогу

А у дорозі, бач, балакається много

Пустого й чемного. “От, — каже Кіт, —Лукавий нині, брате, світ!..

Куди ні рушишся — усе тривога!

Там пси, там пугачі, там дідьчі сови, Що годі вийти й за поріг,

Аби тебе хто-небудь не перебіг.

Я лиш гадаю: от, напримір, ми

Ще й в літі, не серед зими,

Мандруємо собі здорові, —

А може ж знати хто, чи там з діброви

На нас вже не летить півкопи псів?”

“Нехай летить, коби лиш я здорів! —Сміється Лис. — У моїй се голівці

Є тільки фіглів, тільки штук,

Що я не боюся ні псисків, та ні ловців, Та ні стрільця поганих рук!

А ти, небоже Коте?” — “Я одним

Однісіньку лиш штучку знаю,

Але зате у ню так уповаю,

Неначе в мене вна — і єм, і переєм”.

“Ха-ха, ха-ха! — зареготався Лис. —Одну лиш штучку, коцуре-небоже!?

Що ся одна тобі поможе!..

Від мене, небораче, вчись

Усіх тих штук, що ними світ дурить!

Але з однов… се Химині лиш кури!..”

Але ще сего Лис не доповів,

Як з лісу вибігає лая псів!

Кіт драла зараз дав на дуба,

А з Лиса вже й здоймають шубу.

Не штука, хлопче, сто штук знати!

А штука є: з одної користати.

*