Annotation

Текст аннотации

- Глібов Леонід - Дуля

Глібов Леонід - Дуля

І

Гуляло море на просторі,

З далеких гір туман глядів,

Як свічечки, блищали зорі,

І місяць весело світив.

Була безсонная година;

Не спала ніч, ніхто не спав,

Не спала тихая долина,

Вітрець губатий жартував,

Десь деренчав деркач горлатий,

Кигикав чайчин голосок,

Посвистував кулик дзьобатий,

Дзинчав комар, гудів жучок;

В гаю русалочки гуляли,

Вінок із квіточок плели,

Чогось на море поглядали

І, як голубоньки, гули.

Мов тая піночка легенька,

По морю казочка пливла;

Веселку хвилечка бистренька

Гулять на берег принесла.

Усі не спали, дожидали…

Вітрець підкрався і вхопив…

Не вгляділи і не вгадали,

Куди він казочку подів.

Всі засмутилися… На морі

Сердитий вітер розходивсь;

Туман закрив веселі зорі,

За хмару місяць закотивсь.

Деркач замовк і дзьобку стиснув,

Присіла чайка на піску,

Комарика жук лобом тріснув,

Кулик сховався в осоку.

Русалки ручками сплеснули

І на травицю полягли,

До серця ручки пригорнули,

Вінок сльозами облили.

II

В той смутний час збиравсь я спати,

Веселу думку колихав.

І, щоб голубоньку приспати,

«Кота» по-баб’ячи співав:

«Люлі, люлі, люлі,

Прилетіли гулі,

Сірий котик зледащів,

Колихати не схотів.

Люлі, люлі, люлі,

Коту дамо дулі,

Пошаную доню сам

І з перлами квітку дам».

Де взявсь котик: «Люлі!

Не хочу я дулі,

Буду доню колихать,

Буду пісеньку співать:

Люлі, люлі, люлі,

Другим котам дулі;

Нехай донечка росте

І на щастячко цвіте».

Аж чую — щось зашелестіло

І у віконечко — тук-тук…

Я засміявсь: тю, розносило!

Се, мабуть, лобом тріснувсь жук.

І знов — тук-тук… Що за нахаба?

Дивлюсь у шибку — щось стоїть…

Чи дівчина воно, чи баба?

Чи хоче відьма настрашить?

Я прихилився у куточок;

«Чи відчинять,— шепчу,— чи ні?»

І чую — милий голосочок

Співає пісеньку мені:

«Через чужу долиночку

Вітрець мене котив,

Біля твого будиночку

Тихенько посадив.

Люблю я дуже сонечко,

А нічки не люблю,—

Відкрий мені віконечко,

Тебе я звеселю.

Гостинців повен клуночок

Тобі я принесла;

Сама я — подаруночок,

Для тебе розцвіла.

Дідусю-господарику!

На мене подивись!

Коханий мій дударику,

Подякуєш колись».

Забув я страх і відьму злую,

Віконце сміло розчинив,

На руки взяв веселку тую

І біля себе посадив.

Намітка темна покривала

Голівку й личко… я відкрив…

Вона смутилась і мовчала,

Я рот роззявив і — зомлів…

Ніколи в світі поторочі

Такої я не сподівавсь…

І де були у вітра очі,

Що у такую закохавсь?

«Ну, так! — промовив я,— красуля!

От тобі й вийшло — дурень дід!»

Сиділа біля мене Дуля,

Так-таки Дуля, як і слід.

«На що ж ти, дочко, уповала?

Чого вітрець тебе приніс?»

Скривилась Дуля, плакать стала,

Присунулась під самий ніс.

«Не зневажай мене, мій друже!

В пригоді,— каже,— стану й я;

Все розкажу,— цікава дуже

Жартлива доленька моя».

Багато дива нашептала

Чудна веселочка моя;

Сміялася, за ніс щипала,

Щоб не дрімав і слухав я.

Підкравсь Морфей, божок щасливий,

На очі нищечком дмухнув,

Наслав мені той час лінивий,

І я незчувсь, коли заснув.

Минула ніч, і сонце встало,

Дивлюсь — веселочки нема;

Мені вже трохи жалко стало,

Що буде горювать сама;

«Де ж,— думав я,— невдатній діться?

Покликав би — не добіжу…»

До казки приказка годиться,

Тепер вам казочку скажу.

ІІІ

Жила-була в гаю Сорока.

Багато є сорок дурних,

Моя ж крикуха білобока

Була на погляд краща всіх.

Не вродою вона пишалась,

Не тим, що трошки довгий хвіст,

Що в гарне пір’ячко прибралась,

А був один химерний хист:

Вона… диковина сказати…

Вона уміла дулю дать.

Всі птиці стали вихваляти,

Дулівочкою прозивать.

Була про неї всюди слава,

В своїй долині і в чужій;

На що вже недотепна Гава —

І та завидувала їй.

Сорока робить, як захоче,—

Таке вже щастячко, талан!

Надумається і стрекоче,

До себе кличе всіх мирян:

— Гей, чуйте! Диво я придбала!

Не гайтеся, час дорогий!

Заморського чижа піймала —

Червоний чуб, хвіст золотий! —

Летять усі, щоб подивиться,

Регочуться, аж гай шумить:

Між листячком не чиж вертиться,

Сороча дулечка стирчить.

Раз на кумедію такую

Прийшлось Жар-птиці прилетіть;

Побачила дурницю тую,

Сороку стала так страшить:

— Гляди, сестричко, ти чіпляєш

Дурненькі груші на вербі;

Колись ти не чижа піймаєш,

А вхопиш облизня собі.

Он бовваніє ліс дубовий,—

До нього недалекий світ;

Там чарівник живе бідовий,

По прізвищу він Самоцвіт.

Шовкове пір’я, срібні крила,

Ніс золотий, як жар, горить;

Страшенна, невідома сила,

Як свисне,— листя шелестить.

Нехай не плаче доля тиха,

Дурної дулі не складай,

Наткнеться він — наробить лиха,

Тоді, голубонько, прощай! —

Сорока реготаться стала:

— Ет, не такий страшний той біс,

Як ти його намалювала,—

Суну й йому під самий ніс! —

Сорока справді не вгавала;

Нащо їй милий той покой!

Гостей уп’ять навербувала,

І вийшов сміх, та вже не той.

Якраз в той час, мов нарочито,

І чарівник туди попав;

Він настовбурчив хвіст сердито,

Як свиснув — всіх перелякав:

Таку, мовляли, вилив кулю,

Що й досі всім вона страшна:

Перевернув Сороку в дулю,

Так і осталася вона.

Про неї слава не пропала,

І з того часу по сей час

Поганим знаком дуля стала

По всіх усюдах і у нас.

Не спить і досі зло сороче;

Сороці тільки дулю дай,

Стрекоче, скаче, биться хоче,

Старовини, мов, не чіпай.

Недолюбляють дулі й люде;

На сміх туленик, а суни —

Хуртовина велика буде —

Така, що й боже борони!

Все розказав я на потіху,

І казочці моїй кінець.

Моторним дітям — торба сміху,

Мені — солодкий буханець.

1891 р.

Чернігів

Table of Contents

Глібов Леонід - Дуля