# poezii-3

Невідомо

Щоголів Яків

_______________

Багато мочі і краси Є в горах сумного Тіроля: Таємні тропіків ліси Й пустинь незміряне роздолля.

Величні й моря береги, Коли їх борви не колишуть, А гріє сонце й округи Цитрини Пахощами дишуть.

Але нащо далеко йти, Щоб за кордонами знайти Краси чужої нам природи, Високі гори,чисті води, Пустинь розпалених пісок Й непевний пальми холодок,

Коли проміж крайниць родини Свої ми маємо краси В чарній природі України:

І ті ж тропічнії ліси З багатолистими древами, І той же вітер над пісками, І в нетрях вогкість і покій, І спеку сонця в день палкий Понад безкраїми степами.

Затим і я відсіль не йду За грані дальньої чужини, Що й тут пісні мої знайду, Під небом пишної родини!


1885 *

БЕЗРІДНІ

Сідлай коня вороного, Ой, брате-козаче! По нас в світі широкому Ніхто не заплаче, — Хіба воля, стара неня, Та серце-рушниця; Хіба коник-братко милий, Та шабля-сестриця. Ой, брязнемо кишенею З грішми золотими, Де й візьметься родинонька, Сестри й побратими. Ой, ляжемо від турчина На полі, як треба, — Одно тільки й побаче нас Сонечко із неба. Стане жалібно кувати Зозуленька вранці; Стануть вити-голосити Вовки-сироманці. Доле ж моя, доле моя, Тяжко в світі жити; А ще ж таки не хочеться Рученьки зложити… Туман з поля підійметься Й сонечко прогляне; Минується негодонька Й доленька настане.


1846 *

БУРЛАКИ

От уже п’ятнадцять літ Ми все тягнемо в забрід, І од спеки наше тіло І змарніло й почорніло. Гей, гей, панібрате, І змарніло й почорніло!

Пізно спати ми лягли, Як опівночі прийшли; А вже сонечко край неба, За роботу братись треба. Гей, гей, панібрате, За роботу братись треба!

Хліба з сіллю поїмо, А водою зап’ємо; Вітер з Дону повіває, З неба сонце припікає. Гей, гей, панібрате, З неба сонце припікає!

Наша їжа голодна, Вода в Дону холодна: Ми, як звірі, виростали, До всього попривикали! Гей, гей, панібрате, До всього попривикали!

Як до Тройці проробим, На одежу заробим: А ще треба нам робити, Щоб і їсти, щоб і пити. Гей, гей, панібрате, Щоб і їсти, щоб і пити!

От уже п’ятнадцять літ Ми все тягнемо в забрід. І од спеки наше тіло І змарніло й почорніло. Гей, гей, панібрате, І змарніло й почорніло.


1876 *

В ДІБРОВІ

Он чорний шпак співа в горі, Зозуля голосно кукука; Скриплять червоні снігурі; В дубову кору дятел стука.

Щебече зяблича сім’я, І сиза горлиця воркує; Чудова ж пісня солов’я Над всіми співами царює.

*

ВІТРОВІ

Вітре буйний, непощадний! Маєш силу ти велику: Через степ, діброви й море Дмеш і крутишся одвіку.

Як солому, серед лісу Дуба з коренем положиш; Я ж один стою нерушний, — Ти зломить мене не зможеш.

Ревучи, великі бурі Понад мною пролетіли, Та зігнути не зігнули, — Тільки серце надломили.

Студень дує округ його, Бо йому минуло літо; Чи воно розкошовало: Цвіт і корінь — все побито!

Що ж, воно й перегоріло І, як злото, чисте стало; Так зате його навіки Вкрило чорне запинало.


1881 *

ВЕЧІР

Вечоріє і темніє, По землі лягає мла, І не зійде срібний місяць: Хмара небо залягла.

Хукни ти, моя дружино, У віконечко на скло: Подивись, як замітає Сніг і церкву, і село.

Він подме й на нашу хату І по стрісі до труби І широкі, і високі Понамітує горби.

Стане холодно надворі, І біда тому, кого Хуртовина в чистім полі Та й настигне одного!

Тільки ти, моя голубко, Не журись, що зайде ніч: Я внесу соломи й хмизу, Затоплю у хаті піч.

Затріщить сира ліщина, Розгориться, запала, — І нехай тоді надворі Свище вітер, пада мла!


1887 *

ГЕЙ, У МЕНЕ БУВ КОНЯКА.

Гей, у мене був коняка, Був коняка — розбишака; Мав я шаблю і рушницю. Ще й дівчину — чарівницю

Гей, коняку Турки вбили, Ляхи шаблю пощербили. І рушниця поламалась, І дівчина одцуралась.

За Буджацькими степами, їдуть наші з бунчуками; А я з плугом та з сохою Понад нивою сухою.

Гей, гей, гей, мій чорний воле! Нива довга, в стернях поле… Вітер віє, повіває, Казаночок акипає.

Ой, хто в лузі — озовися! Ой, хто в полі — одкликнися! Скоро все засне під млою; Йди вечеряти зі мною!

Зву… луна за лугом гине, Із-за хмари місяць плине; Вітер віє — повіває, Казаночок простигає.

*

ЗАПОРОЗЬКИЙ МАРШ

Ми прийшли до кошового, Кажем: волю нам вволи; Гей, немає ж в нас нічого, Бо що й мали — пропили!

Загула козацька рада: Батько волю нам вволив, Й колихнулася громада До кордонів з куренів.

Ржуть на волі добрі коні, Гострі шаблі брязкотять І шапок верхи червоні, Як маки, на нас горять.

В небі хмарки не захмаре, Сонце в променях блищить, З півдня вітер варом варе, Тирса в’яне, степ мовчить.

На могилі ворон кряче, І орли десь клекотять; Ворон в полі здобич баче, На бенкет орли летять.

Гей, летіть, орли охочі, Та пазури нагостріть Роздирати чорні очі Тим, кому недовго жить.

Лютий ворог лихо чує; Зна він, чим годити нам: Про орлів бенкет готує, Срібло й злото козакам.

І багаті, і веселі, Славні славою дідів, Ми від вражої оселі Подамося до степів.

Будуть коні у попоні; Золочені остроги, З рипом чоботи червоні І жупани дорогі.

Бачим кадівби з кірцями: Вік короткий, треба жить! Хай гуде земля під нами Й Січа кипенем кипить.

Лірник візьме кобзу в руки, Вдаре пісню по ладам, Щоб згадали пізні внуки, Як жилося їх дідам!


1898 *

За вікном мете хуртеча, Ліпить сніг в вікно; В нашій горниці захисній Вистигло давно. Я посипав в клітку сім’я, Воду наливав; Але змерз маленький чижик І співать не став. — Дай лиш, хлопче, оберемок Дров або хоч два: Хай нам горницю потроху Грубка нагріва.— І внесло хлоп’я моторне Хмизу та скіпок; От взяли ми й затопили Теплий коминок. Бачу — полум’я палає І тріщать дрова; Чую — горницю веселу Грубка нагріва. Самовар мій невеличкий Парувать почав; Стрепенувсь маленький чижик І співати став!

*

ЗАВІРЮХА

Звечоріло; ніч заходе, Місяць з хмари не виходе; Ані зіроньки не мріє, Тільки сніг кругом біліє. Ось схопилась хуртовина, Закурилася долина, І кипить мороз у полі На просторі та на волі.

*

ЗАХИСТЯ

Надворі мете хуртеча, Ліпить сніг в вікно; В нашій горниці захисній Вистигло давно.

Я посипав в клітку сім’я, Воду наливав; Але змерз маленький чижик І співать не став.

Дай лиш, хлопче, оберемок Дров або хоч два: Хай нам горницю потроху Грубка нагріва.

І внесло хлоп’я моторне Хмизу та скіпок; От взяли ми й затопили Теплий коминок.

Бачу — полум’я палає І тріщать дрова; Чую — горницю веселу Грубка нагріва.

Самовар мій невеличкий Парувать почав; Стрепенувсь маленький чижик І співати став!

*

ЗИМОВИЙ РАНОК

Я люблю веселий ранок Холоднючої зими, Як на двір, на стіни, ганок І на шлях за ворітьми Упаде із неба промінь, Дим пов’ється з димарів, На току підніме гомін Зграя галок і граків. Сніг ясним кришталем блище, Лютий холод допіка; Сонце вгору плине вище, Та не гріє здалека…

*

КЕЛИХ

Сницеру дана урочна робота: Взяв він уламок од чистого злота І для бенкетів, запевне веселих, Викував сутий і хупавий келих.

Глибоко карбами грані обводив, Паростки й листя по стінках виводив, Грони родзинок розкидав усюди, — Каже: «Іди тепер, келих мій, в люди!

Дно твоє, келих, глибоке і чисте, Блище і сяє, як кубло огнисте! Грони родзинок заледве не дишуть, Паростки листям прозірним колишуть».

Гонор великий, велика й шаноба Бучній утворі запевне подоба: Сяючи, йшов по бенкетах веселих З чистого золота кований келих.

Повзкрай вино з його іскрами било, Блищами мріло, струмочком кипіло; Дружно пили з нього люди за сильних, Славу войовників, серцю прихильних,

Ступінь послуги, за владу і пліки, За ізборони блискучі й великі… Сяючи, йшов по бенкетах веселих З чистого золота кований келих,

Поки повзгодом мені не дістався. Бережно я за бростки його взявся; Лив, як і другі, вино в нього сміло, — Але утомлене серце щеміло!

Серцю згадались давнішні ночі, Лади довішньої ввічливі очі, Віра без грані, любов без докору… Стиснув я келих руками в ту пору!

Сплющились грона блискучих родзинок, Паростки й листя прилипли до стінок, Повзкрай прозірне вино полилося… Що ж тобі, серце, в давнині здалося?


1882 *

КОЛОДЯЗЬ

В жадобі змучений, утомлений від спеки, З домівки рідної ти йдеш в краї далекі, Так заверни мерщій сюди Напитись чистої води.

Дивись: мій простий зруб із дерева старого; Ні мармуру мені, ні спижу дорогого Ніхто ніколи не приніс, Щоб струмень мохом не заріс;

Але спокійно глянь у глиб мою безмірну, Щоб вбачить воду в ній холодну і прозірну, Якої довго будеш ти Шукать, щоб в мармурах знайти.

Ні в ходниках льодниць, ні в льохах непроглядних Ніколи і ніде з посудин виноградних Вина такого не текло, Щоб більш від неї сил дало.

І буде та вода і чиста, і зцілюща, Поки круг мене ліс, яружини і пуща; А зробе стежку чоловік, — І я потрачу силу лік.

Він береги мої, тепер травою вкриті, Вмурує в камені, з далеких скель відбиті, І ґрати тут постановить, Так мулом воду забагнить.

Ти правди і добра ідеш відсіль шукати; Так слухай! Маю я тобі провіщувати: Багато світла втратиш ти, Поки їх втрапиться знайти

В хоромах, фарбами і золотом покритих! Шукай ти їх у тих, таланом непригрітих, Хто сам шукати їх любив, Поки ліхтарні не розбив,

І в кого серця ще ні мармури, ні ґрати Від неба чистого не стали закривати; А дна душі його повік Глейовий мул не заволік!


1885 *

КОСАРІ

Ще роса з житів не спала, Ми взяли бруски й клепала І з зорі Гострим коси, в ручку йдем, Колос під ноги кладем — До зорі. Пройдем гони, другі й треті, А жита як очерети — Не проб’єм; Тягнем коси — так блищать, Вдарим в жито — аж бряжчать, — Ми все йдем. Жовте жито переспіло, Тим і спину надломило — Аж болить; Нуте ж, нуте, косарі, Недалеко до зорі, — Потягніть! День заходе, сонце сяде, Кашовар таган наладе Над огнем, Сядем ми до казана, Поїмо куліш до дна Й оддихнем. На покоси впали роси, Не бряжчать об жито коси На ланах, І до ранньої зорі Позаснули косарі На стернях.


1877 *

ЛІТНІЙ РАНОК

Тепле сонце встало пишне; Одягається розкішно В яр і золото долина, - Встань і ти, моя дитино!

Ранку втратити не треба. Дочувайся: із-під неба Пісня жайворонка ллється, То привіт тобі несеться!

Вітерець на тебе дише, Джерегельцями колише; І на вушко він шепоче, Щоб вставала ти охоче.

*

ЛИСТОПАД

Звелося літо, і не знать, Як день за днем минув, І серпень дав, що можна дать, І вересень майнув…

Морозний вітер в гай і ліс Подув з холодних міст Й нещадно з дерева обніс Червоно-жовтий лист.

І висне небо в ті часи, Немов циновий дах, І стигнуть краплі від роси, Як сльози, на гілках.

А ти, що осені настиг, Та просвітку не знав, Чи хоч єдиний лист зберіг, За котрим жалкував?

І чи хоч краплю теплих сліз Зоставив від весни, Щоб плакать так, як плаче ліс За літом восени?


1888 *

ЛЯЛЬКА

Щира і мила, сама з тію лялькою схожа, Граєшся з лялькою ти, моя дівчинко гожа! Чорні їй коси розчешеш, у сукню вдягаєш, В стьожки червоні, в намисто ясне убираєш. Вдінеш їй в уші сережки, обуеш їй ніжки, То їй головку піднімеш, то схилюєш трішки! Стиснеш до лонь своїх щиро, і щиро милуєш, І в оченята, і в губки рожеві цілуєш; Граться ж обридне тобі, — так іграшок нікчемний Схопиш за ніжку та й кинеш у закуток темний. Я прозираю, дитино, далеко, і дуже Жаль мені й ляльки, і няньки, маленький мій друже! Ти і не бачиш, як роки за роками плинуть… Щирому серцю на світі недовго загинуть! З ляльки малої ти станеш огрядна дівчина; Зачервоніє твій вид молодий, як калина; Очі, мов сонце на сході, огнем загоряться… Люди захочуть з тобою, як з лялькою, граться: Світу по правді й завчасу тобі не покажуть; Дум, що почнуть полошити тебе, не розважуть; В любляче серце твоє заглядати не будуть, Сил, що даремно дрімають в душі, не розбудять; Леститись стануть і стануть до ніг твоїх линуть, Щоб, як обридне, у закуток ляльку закинуть!..


1886 *

НЕВОЛЯ

Дайте мені коня мого, Дайте вороного; Пустіть мене, пустіть мене В поле на дорогу. Я уздою золотою Коня зануздаю; Вітром буйним пронесуся До рідного краю. Кінь козачий — не ледачий — Полетить до стану. Між хатами, курінями, Як вкопаний, стане. Та й скочу я з вороного, Землю поцілую, З горілкою до губ моїх Чарку притулю я.

Тихо, тихо… Нема коня, Нема вороного, — Не пускають козаченька В поле на дорогу. Понесеться пан кошовий Без мене на січу; Зійде сонце в чистім полі — Я його не стрічу. Буде буйно шабля гостра Ляха, турка бити, Будуть з гиком запорожці По морю летіти… Ой коли б хто подав мені Коня вороного, Ой коли б хто пустив мене В поле на дорогу!..

*

НЯНЯ

В темний вечір зим холодних, В парту кинувши книжки, Ми збирались коло грубки Слухать нянині казки.

Надворі було хуртеча Та метелиця мете; За ворітьми коло вікон Сніг горбами наросте;

По задвірках крутить вітер, Аж віконниці риплять; А у нас у грубці дрова І палають і тріщать.

От ми й кинемось на шию Нашій няні, щоб вона, Няня мила та хороша, Розказала нам, що зна,

Про Івашечка, про відьму, І про пекло, і про рай… І почне писати казка, Тільки слухай — не зівай!

*

ОСІНЬ

Висне небо синє, Синє, та не те; Світе, та не гріє Сонце золоте.

Оголилось поле Од серпа й коси; Ніде приліпитись Крапельці роси.

Темная діброва Стихла і мовчить; Листя пожовтіле З дерева летить.

Хоч би де замріла Квіточка одна; Тільки й червоніє, Що горобина.

Здалека під небом, В вирій летючи, Голосно курличуть Журавлів ключі.

Все, що зеленіло, В’яне й умира; Умира безслідно, — Та воно й пора!

Квітці хоч і осінь, Так і літо є; Людям же й без літа Осінь настає.

Жалко не того, що Смерть собі бере Знівечене роком Хворе та старе;

А того, що й мічну Силу і красу Ломе, як билину, Суше, як росу.


1881 *

ПІД ВЕЛИКДЕНЬ

— Може б, мамо, ви нам з ласки Та дали святої паски, Ще й червоних яєчок, Що красили для діток? — Постривайте: свято в мене Буде завтра посвячене; Завтра янголи з небес Скажуть вам: “Христос воскрес!” І вже час той недалечко, Що покотиться яєчко Й ви погонитесь за ним, І червоним, і ясним.— Позаснули хлопченята, Й сниться їм, що янгелята Кличуть голосно з небес: “Годі спать: Христос воскрес!”

*

ПЛЯЦ

Я пам’ятаю вечір темний Тепер далекої весни, Зелений берег, ліс таємний, Смоляні пахощі сосни.

З мого проквітчаного пляца Я ждав тебе. Тії пори Од брам далекого палаца, Як сарна, збігла ти з гори.

Висока й гожа, мов тополя; Гнучка, як восені тала, Ти серед пишного роздолля До мене руки простягла;

Пером до рам моїх припала, Лицем черкнулася лиця, І, вся в дроготі, віщовала, Що наше щастя без кінця!

А без кінця нема нічого На обездоленій землі: Не стало серця дорогого, Сподія смеркла в темній млі…

В утомі, знівечений роком, Я довго по світу бродив І ось, під старість, ненароком В отчизну здалека забрів.

І захотілося востаннє Ще раз поглянути на пляц, Що бачив наше розтаваннє, На сосну, берег і палац.

І що знайшов я? Ніч спадала, В руїнах мур вітри гули, На вежах скрипли завівала, Плющами брами заросли;

А пляц, що повний був квітками, Тепер плодив кубла гадюк, І над помірлими лугами З сосни драпежний кракав крюк…


1882 *

ПОКИНУТИЙ ХУТІР

Он хутір той у балці під горою, Що ще колись дитиною малою Його я знав. Тоді ще темний бір Нерушимий стояв; а панський двір, Як килим той, коло хоромів слався І, ввесь в квітках, здавалось, аж сміявся. Ніде кінця не бачилось ланам, Од жовтих скирд ломило землю там; На вільний степ, як хмара з-поза хмари, Без ліку йшло овечої отари І рибою кишів холодний став; Високий млин на ньому аж стогнав; Невидимо бджоли тії гуділо, На вигоні од птиці тільки мріло: В дворі комор — як вулиці було; Зерна туди зсипалось, аж гуло… А понад всім блакитне небо слалось І сонце йшло та хутору сміялось… Здавалося, що тільки рай святий Колись стояв шанований такий! Але годи пливли собі, як хвилі, Щоб все в одній збиратися могилі, А з ними й все, що тільки не жило, Кудись пливло, усе собі пливло… Старі пани, котрі худобу дбали, Уже давно по трунах спочивали; А молоді із хутора кудись По світові далеко розбрелись. Тоді його здоліла інша сила: Найперше бір сокира повалила; Потім посхли рожевії квітки І вкрили двір бур’ян та будяки; Ті, що були нелічені, отари Погнав чабан із степу на базари; Без призору заплинув мулом став; Підгнивший млин молоти перестав; Бджола в ліси далеко залетіла, І птиця більш по вигону не мріла; В коморах тих, що гнулись од зерна, Нема дверей, ні стелі, ні вікна… А небо теж, все висне, не двигнеться І сонце йде та хутору сміється!..


1881 *

ПОХОРОНИ

Йшов я по городу в грязь і негоду; З хмар безперестанно дощ хлюпотів І не стрівалось нікого народу, — Вітер холодний гудів та гудів…

Тихо з-за шпилю на биту дорогу До кладовища повертував віз; Бачу: труну, неприкриту й убогу, Хлопчик-погонич на йому повіз.

Прості і бідні були похорони: До упокою їх причет не вів, І не співали, не били й у дзвони; Ані хреста, ні святих корогвів.

Тільки й родини труну проводясало, Що, дрижачи під дощем, до кісток Змокше дівчатко її обіймало, Мов ту гіллячку засхнувший листок.

Повоз доїхав якраз до могили; Грабарі стиха труну підняли, Бережно в землю її опустили, Яму зарили і горбик звели.

Дівчинка мовчки і бліда стояла, Поки не вкрили могилу аж вкрай; Тільки ж що вкрили, як камінь, упала Й крикнула: «Матінко рідна, вставай!»

Галасу дітського мати не вчула, — Так і завмер він поміж домовин, Й знову підвода назад повернула В клекіт щоденний мурованих стін…


1893 *

ПРЯХА

Рано-вранці я вставала, Мичку микала та пряла, А серденько занудилось, Веретенце не крутилось.

Рано-вранці я вставала, Півпочинка не напряла: Думка серденько мутила, Все до милого летіла…

Я боялась: буде мати За роботу докоряти; А матуся догадалась, Чом та нитка не сукалась,

І, заглянувши в давнину, Вже не лаяла дитину, Постривай же, в іншу нічку Не одну спряду я мичку;

Сокіл мій мені присниться, Веретенце завертиться; Нитка чиста і тоненька Побіжить з пучок рівненько,

І поки те сонце зійде, Не один починок вийде!


1883 *

РУТА

Я рученьки мила В холоднім ставочку, Як сіяла руту В зеленім садочку.

На гілках калини Пташки колихались; Я пісню співала, Вони озивались.

Вони озивались, Неначе казали: “І ми тобі руту Саджать помагали”.

*

СТЕП

Іду шляхом, сонце сяє, Вітер з травами говоре; Перед мною і за мною Степ колишеться, як море;

А затихне вітер буйний — Степ, мов камінь, не двигнеться І, як килимом багатим, Ввесь квітками убереться.

Он нагнулась тирса біла, Звіробій скрутив стебельця, Червоніє материнка, Як зірки, горять козельці;

Крикнув перепел в ярочку, Стрепет приснув над тернами; По кущах між дерезою Ходять дрохви табунами.

Тихо всюди, тільки де-де Вітеречок пронесеться Та на землю із-під неба Пісня жайворонка ллється…

*

СТРУНИ

Проліта мій вік, як буйний Вітер понад морем, Бідний долею ясною, Та багатий горем.

І дивлюсь я округ себе Од краю до краю: Що ж там милого знайду я, Що я там згадаю?

Бігли годи, як ті води По долині плача, І кропила ту долину Скрізь сльоза гаряча.

Бачив я, як сильні правду Бішено топтали, Як у бідного багаті Крихту одривали;

Як сірома попідтинню Згорблена тулялась, Над роботою за скибку Кров’ю обливалась;

І як мати неодмовна Хворую дитину, Пригортаючи до серця, Кутала в ряднину;

Як ту вродницю * побідну Лихо заїдало Й молоде та пишне тіло Дарма пропадало.

Все я бачив; од усього Серце надривалось, — І тоді журливе слово На папір прохалось.

Не тобі я, добродію, Ситий та щасливий, Друкуватиму мій гомін Щирий і мисливий.

Щоб тобі його утямить, Щоб з ним одружитись, Треба знову, без сорочки, На світ народитись.

Це ось вам: безщасний зроду. Неодмовна мати, Непривітана дівчина, Я почну співати.

В мене струни, повні гарту. Кожному не грають, Так зате кого й полюблять — Дуже привітають.


1877 *

СУБОТИ СВ. ДМИТРА

В. П. Горленку

Був день осінній. Сіра мла Габою землю одягла, І сіяв дощ. Ішла пора Перед суботами Дмитра. А й досі наш веселий край Шанує щиро той звичай, З котрим ще прадіди жили Й нащадкам в рід передали, Щоб в ті суботи поминать, Кого нам приязно згадать. І, взявши карту, щоб на їй Писать споминник дорогий, Я в думці враз перелетів Ряди похованих годів.

Як в темну ніч в таємнім сні, Тоді побачилось мені, Що з щиро коханих могил Встають ряди безсмертних сил, І безборонно ті ряди Ідуть — невідомо куди…

Он ветхі деньми. В очах їх, Колись блискучих і живих, Утома, горе і годи Зробили буріння сліди. Надій в їх серці не живе, Ніщо їх далі не зове, Ніщо не кличе їх назад, — Недбало йде одживших ряд… О, пом’яни, мій Боже, їх У житлах праведних Твоїх!

Дивлюсь: в красі і мочі літ, Як в день весняний первоцвіт, На зорях щастя, зорях сил Встають юнаки із могил. В їх чистих душах теплинь мрій, В їх очах світе блиск надій; Вони минулим не живуть, Вони чогось від долі ждуть; На те й уваги їм нема, Що їм дорогу перейма Нещадно смерті грізна тінь І жде в землі холодна тлінь. О, пом’яни, мій Боже, їх У житлах праведних Твоїх!..

І знову падають важкі На землю з пишних трун кришки, — Встають з їх лади. О, не там, Цариці світа, жити б вам! Чарівні, постаттю гінкі; На чолах мармурних вінки; Біліш од мату білих шат На рам’ях їх прозірний мат. Я бачу іскри їх очей, Я чую голос їх речей; Я пам’ятаю грізний час, Як їх останній погляд гас; Як не хотілось кидать їм, Тоді безсумно-молодим, Те, що любилось на землі Й чого нема в могильній млі… О, звесели, мій Боже, їх У житлах праведних Твоїх!

І тих, хто тут без смути жив, І тих, хто страждав і терпів, І хто був грішний, хто святий, — Їх дії милостю покрий!


1893 *

ТЕСТАМЕНТ (ЗАПОВІТ)

Вчіться, діти: мудра книжка Скаже вам чогось багато З того, що колись другими І посіяно, й пожато.

Тільки ви не озивайтесь У книжках на кожен голос: Геть відкиньте чорний кукіль, Вибирайте чистий колос!

Та і те запам’ятайте, Що для кожного народу Ще одна є з книжок книжка, Та, що ми зовем природа.

Йдіть на гори, тихий берег, В гай, зеленую діброву: Там ви вчуєте щось друге, Інші річі, іншу мову.

На траві й квітках росинка, Шелестіння й гомін гілки, Щебетання й пісня пташки, Скрип жука, гудіння бджілки.

Там, де гаму не буває, Другим чимсь на вас подишуть І в душі добра і правди Свій святий закон напишуть. А як станете шукати Серед жизненної ниви Чоловіка, — не жалійте Лити чистої оливи У ліхтарню; бо без світла Наткнетесь на ліс дрімучий, Де розшарпають вас звірі І пожале гад шипучий. Перед Сильним не згинайтесь; Хто ж на землю впав без сили, Щоб того нагодували, Щоб того ви напоїли!

*

ТКАЧ

Бережно зняв з верстака я основу, Людям роботу розніс і роздав; То ж мій спочинок; теперочки знову Берди направив, нитки засував.

От і роблю я. Застукала ляда; Бігає човник відтіль і відсіль… Човник і ляда — ткачеві порада; Берди і цівки — ви хліб мій і сіль!

Добре багатому: він, коли схоче, Знайде роботі начало й кінець; В хаті ж у бідного ляда стукоче, Поки до дна не згорить каганець.

Вчіться ви, дітки, у мене робити; Вивчетесь — будете добрі ткачі; Дасть вам верстак ваш і їсти, і пити, Тільки ж робіть ви і вдень, і вночі!

Схочете спати, — а лихо присниться; З ліжка зжене вас воно до зорі; Ляжте ж тихенько та спіть, поки спиться; Спіть, мої діти, в теплі та в добрі!

От і заснули по лавках хлоп’ята; Крикнув цвіркун, догоря каганець; Трохи притихло; побільшала хата; Швидко вже буде роботі кінець.

Швидко… а все ж таки стукає ляда, Бігає човник відтіль і відсіль… Човник і ляда — ткачеві порада; Берди і цівки — ви хліб його й сіль!


1877 *

ТРАВЕНЬ

…Глянь у поле: по коліна Досяга трава; Сонце, жито і ярини Яр’ю облива.

Подивись на прозір річки, Як її вода, Ллючи хвилі невеличкі, Млоддю вигляда.

Хлопчик стиха коло броду Тягне рогозу; Дужий вітер хилить в воду Вільху і лозу.

А ходім сюди зі мною В чорностволий ліс,— Він ще листвою густою Не зовсім заріс.

Тут тобі остання пташка, Кожен черв’ячок, На стволині черепашка, На траві жучок,—

Скажуть всі вони: “З весною Інший світ настав,— Полем, лісом і водою Травень завладав!”

*

У ПОЛІ

Гей, у мене був коняка, Був коняка-розбишака, Мав я шаблю і рушницю, Ще й дівчину-чарівницю.

Гей, коняку турки вбили, Ляхи шаблю пощербили, І рушниця поламалась, І дівчина відцуралась.

За буджацькими степами Їдуть наші з бунчуками; А я з плугом та з сохою Понад нивою сухою.

Гей, гей, гей, мій чорний воле! Нива довга, в стернях поле… Вітер віє-повіває, Казаночок закипає.

Ой, хто в лузі — озовися, Ой, хто в полі — одкликнися! Скоро все засне під млою: Йди вечеряти зо мною.

Зву… луна за лугом гине, Із-за хмари місяць плине; Вітер віє-повіває, Казаночок простигає.


1846 *

ХАТА

Наша хата під горою, край долини, У вишневому садочку та в калині; Попід лісом млин подався у ставочок, Через воду перекинувся місточок.

Наші ниви золотіють так, як сонце; Вишні й сливи лізуть з гілок у віконце. Нашу гору всі далеко знають, Добрі люди нашу хату прівітають.

*

ХОРТИЦЯ

Стогонить Дніпро по скелах, Бється об пороги; Все питав: деж ви, діти? Де мої небоги?

Стогонить Дніпро з порогів, Лине до Хортиці; Каже: «Байдо, деж твій город. Стяг і гаківниці?

Де та Січа, що, як море, Силою кипіла; Тая воля, що в роздоллі Пеклом клекотіла?

Розвалилися редути І рови густою Од низин і до вершини Вкрилися травою.

В гранях Січи спить нерушно Камяна планина; Землю, славою покриту, Топче товарина.

На козачім вжітку німці Хат набудували; Грунт пошарпали, побили Й ралом заорали.

Воля, ретязем повита, В плавнях спочивав; Слава кровю перелита, По світу літає…

А Дніпро біжить до моря, Все пита Хиртиці: Деж та Січа, деж тоіі Байда Стяг і гаківниця?…»

*

ЧЕРЕВИЧКИ

Як до милого ходила, Черевички я купила. Черевички з підківками, Та й натерпілась я з вами!

Чорнобрива й білолиця, Як прийду, було, до Гриця, Черевички тільки рипнуть — Вже у його й двері скрипнуть.

Він ті двері відчиняє, А па мене поглядає, Черевички з підківками, Та й натерпілась я з вами!

Як іти, було, зберуся, Все немов чогось боюся; А моя тим часом мати Почина мені казати:

«Доню, доню, в темні нічки Знапастиш ти черевички!» Мати правдоньку казала: Черевички я стоптала.

Вже ж у їх не стало рипу, А у Гриця в дверях скрипу; Що ж подіялося з вами, Черевички з підківками?

Поки ви були новенькі, Був до мене й Гриць любенький; З того ж часу, як стоптались, Щось та інше з Грицем сталось.

Черевички невеличкі, Ви стоптались в темні нічки, Та і все стопталось з вами, Черевички з підківками!


1877 *

ЧЕРЕДНИЧКА

Гомонять, що я сирітка І сиріткою зросла; Що мене ще змалу тітка В череднички оддала.

От від ранку і до нічки Все пасу я теличок… Гей телички, гей телички! Час нам з вами у лісок!

Знаю я, що ви дрочені, І що тільки задивись, Зараз ви в чужі ячмені Піднялись і подались.

Так з ячменів вас швиденько На толоку проженуть; А мене поб’ють любенько, Ще й заплакать не дадуть.

Будуть лаяти й казати: “П’ять рублів тобі на рік, Годувати, одягати, Ще й свитина й черевик!”

Де ж та свита й черевички? Відкіля вони взялись? Гей телички, гей телички! Добре літечком пастись!

А поллє осіння хлюща І посиплеться листок,— Нам огидне гай і пуща, Як промокнем до кісток.

Встань, матусю, з домовини, Та на доню подивись; Пригорнися до дитини, Як горнулася колись.

А не схочеш, мамо, встати, Так одна сирітці річ: В чередничках пропадати Літо й осінь, день і ніч.

Вечір хилиться до нічки, Світ тікає від очей… Гей телички, гей телички! Час додому нам,— гей, гей!

*

ЧУМАК

Іде чумак заморений, курою покритий, Іде шляхом-Сагайдаком помимо ракити. Не бб чумак волів своїх, бичем не махає, Іде собі та ввічливо ракиті гукає:

«Ракитож ти, ракитонько рясне твоє листя, Сховай мене й волів моїх до себе в захистя! Один я йду, товаришів шукав, так не має; Старі степи зруйновано, й чумак вимирає».

Гука чумак закурений, а ястреб з ракити Одвічує: «Широкий степ, та тісно прожити! Колодезя рандовані, вода висохає; В зли ідуть, та все ревуть, що паші немає».

Гей, гей воли, воли мої, воли круторогі! Покопані, поорані чумацькі дороги. Ужеж по тих доріженьках нам хур не возити, В останнє ми до Криму йдем, тай годі ходити.

*